ПОСТАНОВА
Іменем України
30 березня 2021 року
м. Київ
справа № 335/3961/18    
провадження № 51-5459км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання           ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                            ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги законного представника ОСОБА_7 , до якого застосовано примусові заходи медичного характеру, – ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080060000208, щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця м. Києва,
жителя м. Запоріжжя, 
за фактом вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року  щодо ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, а саме до Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
У цьому ж кримінальному провадженні 03 липня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя постановив ухвалу про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, яку було скасовано ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2019 року із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Як установив суд, 15 січня 2018 року близько 11:30 ОСОБА_7 , будучи особою, яка перебуває у хворобливому стані та має психічний розлад, а саме шизофреноподібний розлад унаслідок органічного ураження головного мозку, знаходячись на другому поверсі Запорізького наркологічного диспансеру (вул. Сєдова, 31 у м. Запоріжжі) у кабінеті заступника головного лікаря медичної частини ОСОБА_9 , завдав останній одного удару кулаком правої руки в ліву виличну ділянку та ліве вухо, заподіявши потерпілій легке тілесне ушкодження, після чого зник з місця події.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах законний представник ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_6 ставлять вимогу про скасування судових рішень стосовно ОСОБА_7 та закриття кримінального провадження. Вважають, що судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність та порушено вимоги кримінального процесуального закону. 
Обґрунтовуючи свою думку, законний представник зазначає, що судом в основу рішення безпідставно покладено висновок судової психіатричної експертизи, зокрема у зв`язку з тим, що його складено упередженими експертами, експертизу призначено слідчим, а не слідчим суддею та проведено задовго до розгляду справи судом, внаслідок чого не враховано змін у стані здоров`я ОСОБА_7 . Звертає увагу, що у клопотанні прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру всупереч вимогам ст. 292 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) відсутня вказівка щодо можливості участі  ОСОБА_7 в судовому засіданні. Вважають, що тривалість лікування останнього не відповідає розумному строку. 
Захисник вказує, що судом не було з`ясовано, чи в змозі сам ОСОБА_7 брати участь у судовому засіданні, чи розуміє він зміст своїх процесуальних прав, чи згоден він на розгляд провадження в режимі відеоконференції. Вважає, що суд, обираючи вид примусових заходів медичного характеру, не обґрунтував свого рішення. 
Крім того, захисник та законний представник  вважають,  що суд безпідставно відмовив у закритті кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, а також вказують на незаконність ухвали суду апеляційної інстанції, постановленої незаконним складом суду, до якого повторно увійшли судді, які раніше брали участь у розгляді цього ж кримінального провадження в апеляційному порядку.
Позиція учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник підтримала касаційні скарги, а прокурор вважав, що підстав для задоволення касаційних скарг немає.
Мотиви Суду
З матеріалів кримінального провадження видно, що ухвалою суду задоволено клопотання слідчого СВ Вознесенівського ВП Дніпропетровського ВП ГУНП в Запорізькій області, погоджене прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2, про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7  за фактом вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. 
З рішенням суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що немає підстав вважати, що суд не дотримався правил, передбачених главою 39 КПК, при розгляді справи щодо ОСОБА_7 . 
Згідно з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 126 від 20 березня 2018 року ОСОБА_7 в період вчинення інкримінованих йому дій виявляв та виявляє у теперішній час психічний розлад у вигляді шизофреноподібного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (енцефалопатія складного генезу – токсичного, посттравматичного), маячний синдром. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати своїх дій і керувати ними на час інкримінованої події та не може на теперішній час. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Посилання законного представника на те, що суд при прийнятті рішення необґрунтовано врахував цей висновок, оскільки його складено упередженими експертами, є безпідставними. 
Відповідно до ч. 2 ст. 69 КПК не можуть бути експертами особи, які перебувають у службовій або іншій залежності від сторін кримінального провадження або потерпілого.
Як установлено судом, потерпіла з 2013 року працює у Комунальній установі «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької обласної ради, що виключає перебування лікарів Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, якими проведено експертизу у 2018 році, у її підпорядкуванні. Таким чином, участь експертів при складанні судово-психіатричної експертизи не суперечить вимогам закону. 
Що стосується доводів про те, що експертизу призначено слідчим, а не слідчим суддею, то слід звернути увагу на те, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК у редакції закону, що діяв на час призначення експертизи, обов`язок звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності, покладався на слідчого або прокурора.
Статтею 243 КПК передбачено порядок залучення експерта. Згідно з ч. 1 цієї статті сторона обвинувачення залучає експерта за наявності підстав для проведення експертизи, у тому числі за клопотанням сторони захисту чи потерпілого.
Те, що експертизу було проведено задовго до розгляду кримінального провадження судом, внаслідок чого не враховано змін у стані здоров`я ОСОБА_7 , не вплинуло на обґрунтованість самого висновку та постановленого на його підставі судового рішення.
Статтею 513 КПК передбачено, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Те, що на час ухвалення рішення психічний стан ОСОБА_7 не змінився і він потребує застосування примусових заходів медичного характеру, підтверджується як вищезазначеним висновком судово-психіатричної експертизи, так і даними, що містяться у рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2019 року^[1], яке було постановлено за результатом судового розгляду, у якому брала участь законний представник ОСОБА_7 – ОСОБА_8 . З цього рішення видно, що 19 листопада 2019 року ОСОБА_7 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, які дійшли висновку про те, що останній страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофреноподібного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (енцефалопатія складного ґенезу інтоксикаційного, посттравматичного), афективно-маячний синдром. Враховуючи анамнез та перебіг захворювання, неможливість досягнути якісної медикаментозної ремісії, поведінку та настрій пацієнта, актуальність маячних висловлювань, спрямованих на конкретну особу, зберігається висока вірогідність скоєння повторних суспільно небезпечних дій стосовно оточуючих. ОСОБА_7 потребує продовження примусової госпіталізації, його лікування можливе тільки в закладі з надання психіатричної допомоги.
Доводи про те, що суд необґрунтовано обрав вид примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, є необґрунтованими.
Статтею 94 КК встановлено, що вид примусових заходів медичного характеру визначається залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб.
Частиною 5 цієї статті передбачено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Із судових рішень, за якими щодо ОСОБА_7 застосовувалися та продовжувалися примусові заходи медичного характеру, видно, що ці заходи вживалися у зв`язку з тим, що в клінічнійкартині ОСОБА_7 наявна афективно-маячна симптоматика з агресивними намірами та діями на адресу конкретних осіб: він висловлював погрози та вчиняв агресивні дії щодо матері, погрожував медичним працівникам: лікарям-психіатрам, наркологам; за маячними мотивами неодноразово кидався битися та завдавав ударів лікарю.  Виявляє афектно-маячний синдром з агресивними діями з високою ймовірністю скоєння повторного суспільно небезпечного діяння стосовно конкретних осіб.
Оскільки наявність саме таких обставин, що зазначені в ч. 5 ст. 94 КК, встановлено судом, то вважатирішення про обрання  ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом таким, що не відповідає вимогам закону, немає.
Відповідно до ст. 506 КПК особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника.
З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_8  – мати   ОСОБА_7 є його законним представником. Для захисту інтересів ОСОБА_7 йому було призначено захисника – адвоката ОСОБА_6 . Вказані особи брали участь у кримінальному провадженні на всіх стадіях без виключення, користуючись процесуальними правами особи, захист якої вони здійснювали. 
З огляду на це та враховуючи, що ОСОБА_7 страждає на психічне захворювання і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними,  факт того, що суд не з`ясував у нього, чи розуміє він свої процесуальні права та чи згоден він на участь у судовому провадженні в режимі відеоконференції, не можна визнати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні положень ст. 412 КПК, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Доводи про те, що суд безпідставно не закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, є необґрунтованими. Враховуючи, що до суду надійшло кримінальне провадження щодо вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру щодо нього як до особи, яка під час вчинення цього діяння перебувала в стані неосудності, то останній не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а тому не може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК.
Посилання законного представника на те, що тривалість лікування ОСОБА_7 не відповідає розумному строку, є безпідставними. ОСОБА_7 ще до ухвалення оскаржених судових рішень був госпіталізований до психіатричного закладу в примусовому порядку відповідно до рішення Комунарського районного суду від 18 січня 2018 року^[2], прийнятого за заявою головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради. 

Згідно з ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року щодо ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2019 року цю ухвалу було скасовано із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, за результатом якого було ухвалено оскаржені рішення суду першої інстанції, а згодом і апеляційного суду.
При цьому рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2019 року^[3] ОСОБА_7 був примусово госпіталізований до лікувального закладу за заявою головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, а рішенням цього ж суду від 28 листопада 2019 року госпіталізацію у психіатричному закладі у примусовому порядку було  продовжено.
Тобто примусові заходи медичного характеру застосовувалися до ОСОБА_7 як у цьому провадженні, так і з інших передбачених законом підстав.
За змістом ч. 3 ст. 514 КПК розгляд питання про припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. Крім того, розгляд цього питання може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, у тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. 
У матеріалах провадження відсутні дані про те, що ОСОБА_7 , його законний представник  або захисник коли-небудь зверталися до суду з такою заявою. Захисник не надала відомостей про такі факти і під час касаційного розгляду. 
Що стосується доводів про те, що ухвала апеляційного суду від 11 серпня 2020 року постановлена незаконним складом суду через те, що кримінальне провадження повторно розглянуто тим же складом, який раніше вже брав участь під час апеляційного розгляду, то вони не ґрунтуються на законі.
Стаття 76 КПК визначає випадки, у яких забороняється повторна участь судді в кримінальному провадженні. Зокрема, ч. 3 цієї статті передбачає, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. 
З матеріалів провадження видно, що ухвалою колегії суддів апеляційного суду у складі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 від 31 січня 2019 року скасовано попередню ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року про застосування щодо ОСОБА_7  примусових заходів медичного характеру з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. 
Тобто підстави, передбачені ч. 3 ст. 76 КК, які б унеможливлювали апеляційний розгляд кримінального провадження тим же складом суду, відсутні. 
Крім того, слід звернути увагу, що сторонами не заявлявся відвід суддям, які входили до колегії суду апеляційної інстанції, на підставах їх упередженості у цьому кримінальному провадженні. Не наведено таких даних і в касаційних скаргах.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при прийнятті рішення.
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                           ОСОБА_3 

^[1] https://reyestr.court.gov.ua/Review/86013112

^[2] https://reyestr.court.gov.ua/Review/71649365

^[3] https://reyestr.court.gov.ua/Review/82042333