22-ц/804/857/21 
                                                                                221/4614/20 

                                                          П О С Т А Н О В А
                                                          Іменем      України

                                                                                 Єдиний унікальний номер 221/4614/20
                                                                                  Номер провадження  22-ц/804/857/21
         14 квітня 2021 року                                                                           місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів –Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.,
сторони:
позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
            відповідачка – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_3 , на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року,  ухвалене у складі судді Мохова Є.І.,-
                                                         В С Т А Н О В И В:
Описова частина.
Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1   (надалі: ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що з 15 червня 2012 року відповідачка працювала у позивачки,  як фізичної особи – підприємця, що використовує найману працю, продавцем непродовольчих товарів магазину «Локомотив» у місті Волноваха, на підставі Трудового договору, який був зареєстрований у Волноваському районному центрі зайнятості за №05591200355. 31 травня 2020 року, проведеною інвентаризацією побутових товарів та посуду, встановлена нестача в магазині товару на суму 167 801,00 грн. За результатами інвентаризації був складений  інвентаризаційний опис, з яким  ОСОБА_2 та інші відповідальні особи були ознайомлені. 
З огляду на те, що між сторонами  15 червня 2012 року був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого ОСОБА_2 , що займає посаду продавця непродовольчих товарів, безпосередньо пов`язану з реалізацією та зберіганням товару, прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за ввірені їй товарно-матеріальні та майнові цінності, при цьому зобов`язалась відшкодувати матеріальний збиток в повному обсязі у разі виявлення нестачі товарно-матеріальних цінностей, викликаної халатністю, недбалістю або розкраданням, позивачка просила стягнути з відповідачки на свою користь завдані нестачею збитки у розмірі 55 993,66 грн., а також суму понесених витрат на оплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.
Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. 
  
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не надав належної оцінки наданим позивачкою інвентаризаційному опису та  видатковим накладним, безпідставно пославшись на те, що  результати інвентаризації визнаються дійсними і мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо дотримані всі процедури її проведення з обов`язковим оформленням документів, які містять всі обов`язкові реквізити. При цьому суд не врахував, що в законодавстві України відсутні нормативні акти щодо порядку організації, строків, вимог до документального оформлення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей для ФОП. Крім того, ОСОБА_2 своєчасно не повідомляла роботодавця щодо загрози схоронності ввірених їй матеріальних цінностей, після проведення інвентаризації та виявлення нестачі у великих розмірах, а одразу виявила бажання звільнитися та не доводила той факт, що нестача сталась не з її вини. 

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення  вимогам законності та обґрунтованості, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.  При цьому  зазначила, що під час її роботи у позивачки, остання жодного разу не ввіряла їй матеріальні цінності, не передавала їх на зберігання. Крім того, у магазині працювало три робітники і доступ до грошових коштів мали всі. Продавці працювали одночасно, чергуючись та змінюючи одна одну без належного фіксування передачі ТМЦ під кінець своєї робочої зміни. Між ними, як трудовим колективом з трьох працівників, не укладався договір про колективну матеріальну відповідальність. Також зазначала, що  підписуючи інвентаризаційний опис, який складався позивачкою одноособово, що мається в матеріалах справи, вона лише зафіксувала факт ознайомлення з ним. При цьому цей інвентаризаційний опис не містить в собі  переліку товарів та період за який проводилась інвентаризація,  зазначення залишків та недоліків за попередню інвентаризацію. Під час  проведення інвентаризації позивачкою не перевірялись касові чеки, не звірявся приход та витрати. 
Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Представник відповідачки – адвокат Мірошнікова -Заглинська О.А. направила до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, з огляду на перебування у відпустці. Апеляційний суд вважає, що дана заява не підлягає задоволенню, оскільки представником відповідачки не було надано  доказів  її неможливості прибути до судового засідання.

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали  справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене судове рішення  відповідає зазначеним вимогам закону.           

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

15 червня 2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Трудовий договір на невизначений строк, згідно якого остання зобов`язалась виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, а ФОП – оплачувати працю працівника (а.с 5-6).
Даний Трудовий договір був зареєстрований у Волноваському районному центрі зайнятості за № 05591200355 та   фахівцем Волноваського центру зайнятості було внесено запис до трудової книжки ОСОБА_2 про прийняття її на роботу у якості продавця непродовольчих товарів по вищевказаному  договору.
Крім того, між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 15 червня 2012 року, за яким ОСОБА_2 , як працівник, який займає посаду продавця непродовольчих товарів, безпосередньо пов`язану з реалізацією та зберіганням товару, прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за ввірені їй товарно-матеріальні та майнові цінності, при цьому зобов`язалась відшкодувати матеріальний збиток в повному обсязі у разі виявлення нестачі товарно-матеріальних цінностей, викликаної халатністю, недбалістю або розкраданням. (а.с.7).
Згідно інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей побутової хімії та посуду (а.с.11), 31 травня 2020 року ФОП ОСОБА_1 була проведена інвентаризація, в результаті якої встановлена нестача у сумі 167 801 грн. Даний інвентаризаційний опис  підписаний матеріально- відповідальними особами - продавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
          
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України).
За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до статті 135-1 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником із підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (нестача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, із якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник із інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2   працювала на посаді продавця непродовольчих товарів магазину «Локомотив» у місті  Волноваха, з якою  укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність
Дана посада входить до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори, про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24.
Згідно із частиною першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, організації, установі шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.
Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавці. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків, за наявності порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника.
Таким чином, для правильного вирішення справи суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,  135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.
На підтвердження позовних вимог позивачкою надано інвентаризаційний опис (а.с.11-12) та  видаткові накладні за квітень - травень 2020 року ( а.с.37-62).
Відповідно до пункту 5 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879 інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання.
З наданого  позивачкою  інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей побутової хімії та посуду вбачається, що 31 травня 2020 року останньою була проведена інвентаризація, в результаті якої встановлена нестача у сумі 167 801 грн.   Проте, в даному опису не зафіксовані фактичні залишки товару( найменування, кількість, оцінка), наявність готівки, не відображена наявність грошових коштів, належних ФОП, на рахунках  банків, не відображено зіставлення фактичної наявності товару з даними бухгалтерського обліку тощо.
Надані позивачкою видаткові накладні за квітень-травень 2020 року свідчать про те, що одержувачем товару була ФОП ОСОБА_1 , проте інформації про отримання даного товару відповідачкою накладні не утримують. Не підтверджує те, що ОСОБА_2 отримувала товар за вказаними накладними і наданий ОСОБА_1 акт  від 31 травня 2020 року про передачу матеріальних цінностей, оскільки він підписаний тільки позивачкою (а.с.37)     
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з положеннями частини другої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що судом не було встановлено наявності прямої дійсної шкоди ФОП ОСОБА_1 , а також того, що така шкода була заподіяна позивачці винними протиправними діями (бездіяльністю) відповідачки  та між цими діями і шкодою існував причинний зв`язок.
За вищевказаних обставин,  доводи наведенні в обґрунтування апеляційної скарги,  не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення, оскільки вони не  спростовують правильність висновків суду першої  інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої  інстанції -  залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня її прийняття. 
         
Судді: 

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.

Суддя: