Ухвала 
Іменем України
 
01 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 0503/8286/2012
провадження № 51- 5955 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора                                         ОСОБА_4 ,
засудженого                                     ОСОБА_5 , 
в режимі відеоконференції 
захисника                                         ОСОБА_6 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_5 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від                   16 жовтня 2019 року щодо нього. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня                 2018 року: 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Соледар Донецької області, громадянина України, раніше судимого: 1) вироком Артемівського районного суду від 03 березня               1999 року за ч. 4 ст. 81, ст.ст. 44, 46-1 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; 2) вироком Донецького обласного суду від 07 серпня 2000 року за ч. 1 ст. 142, п. «ж» ст. 93, ч. 1 ст. 117, ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі, постановою Червонозаводського районного суду                  м. Харкова від 02 липня 2009 року звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 6 місяців 11 днів, 
засуджено: 
- за ч. 3 ст. 153 КК України на 10 років позбавлення волі;
- за п. п. 10, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIIIвід                 26 листопада 2015 року зараховано ОСОБА_5 у строк покарання його попереднє ув`язнення в період з 17 листопада 2010 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 2046-VIII від                 18 травня 2017 року зараховано ОСОБА_5 у строк покарання його попереднє  ув`язнення в період з 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вироком вирішено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_5 на користь        ОСОБА_7 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 4720 грн та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди                  200000 грн. 
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у справі. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції змінено. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України                     № 838-VIII від 26 листопада 2015 року зараховано ОСОБА_5 у строк покарання його попереднє ув`язнення в період з 17 листопада 2010 року по 16 жовтня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без зміни. 
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 засуджено за те, що він, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 152 КК України (ст.117 КК України                1960 року), 06 листопада 2010 року приблизно о 21:10 год, більш точний час судовим слідством не встановлено, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в районі будинку АДРЕСА_1 , побачивши ОСОБА_8 , яка йшла попереду нього, переслідуючи мету, спрямовану на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, діючи умисно, підбіг до неї і, обхопивши ззаду рукою за шию, зупинив, вимагаючи щоб не кричала, і затулив їй рота рукою. Продовжуючи, ОСОБА_5 дістав з правої бокової кишені куртки ніж і, погрожуючи його застосуванням, утримуючи її рукою за шию, придушив волю до опору, відвів потерпілу через лісосмугу на пустир в районі колишньої бази « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої по АДРЕСА_2 , де, застосувавши фізичне насильство, завдав кулаком не менше одного удару в область правого ока ОСОБА_8 , заподіявши синці навколо нього та внутрішнього кута лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, зняв з неї одяг та насильницьки задовольнив з ОСОБА_8 статеву пристрасть неприродним способом. 
Відразу після цього ОСОБА_5 , з метою протиправного заподіяння смерті            ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, кухонним ножем завдав останній один удар в область шиї і чотири удари ножем в область грудей, заподіявши їй проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з пошкодженням легень і колото-різане поранення шиї, які мали прижиттєвий характер, супроводжувалися рясною кровотечею і в своїй сукупності призвели до смерті ОСОБА_8 . 
Переконавшись, що потерпіла не подає ознак життя, ОСОБА_5 зняв з неї куртку, светр і футболку, кинув куртку і раніше зняту нижню білизну неподалік від місця скоєння злочину, потім натягнув на неї штани, відволік тіло ОСОБА_8 за ноги до яру, скинув його вниз і, з метою приховання слідів злочину, заклав тіло побутовим сміттям, яке знаходилося в яру - шифером, гілками та б/у автомобільними покришками, після чого з місця злочину зник.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_5 просить скасувати вирок та ухвалу судів щодо нього і направити справу на нове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги наводить доводи щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства в справі, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, не погоджується з оцінкою судом доказів. Посилається на порушення його права на захист під час досудового слідства та розгляду справи в суді. Вказує про застосування відносно нього працівниками правоохоронних органів заходів фізичного та психологічного впливу. Стверджує, що інкримінованих йому злочинів не вчиняв. Наводить ряд інших доводів, які на його думку, свідчать про допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та, при цьому, обґрунтовуючи їх, посилається на положення Кримінального процесуального кодексу України 2012 року. Вказує на необхідність застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України в частині його засудження за ч. 3 ст. 153 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності.
Посилається на неправильне застосування кримінального закону при кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 153 КК України, оскільки в минулому його було засуджено за             ст.117 КК України 1960 року, а не за вчинення будь-якого із злочинів, передбачених статтями 152 – 154 КК України, що є кваліфікуючою ознакою злочину за який його засуджено оскаржуваним вироком. Не погоджується з призначеним йому покаранням у виді довічного позбавлення волі та вважає, що при його призначенні судом визнано обставинами, які обтяжують покарання, ті, які є кваліфікуючими ознаками злочинів, за які його засуджено. 
Зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК України 1960 року та вважає, що апеляційний суд не перевірив належним чином всіх наведених у його апеляції з доповненнями до неї доводів і безпідставно залишив їх без задоволення.   
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_5 підтримав подану ним касаційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_6 під час касаційного розгляду підтримав касаційні вимоги засудженого ОСОБА_5 та вважав, що вирок і ухвалу відносно останнього  необхідно скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.  
Прокурор ОСОБА_4 висловила позицію щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень та, посилаючись на безпідставність наведених засудженим ОСОБА_5 доводів, просила його касаційну скаргу залишити без задоволення. 
Мотиви суду
Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав, суд касаційної інстанції керується статтями 370 – 372 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, встановлених судом.
Зі змісту касаційної скарги засудженого убачається, що він, посилаючись на неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у справі доказам з точки зору достовірності іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
За змістом ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. 
У результаті перегляду справи в порядку касаційної процедури встановлено, що висновок про події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, пунктами 10, 13 ч. 2 ст. 115 КК України за викладених у вироку обставин суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 257 КПК 1960 року, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до правил ст. 67 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності та докладно наведених у постановленому рішенні.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,              ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо обставин описуваних у вироку подій; показань  самого ОСОБА_5 , які він давав в якості обвинуваченого 11 лютого 2011 року,                    09 серпня 2011 року, оголошених під час судового розгляду. 
Наведені у показаннях потерпілої і свідків фактичні обставини суд зіставив із даними, що містяться у письмових доказах, зміст яких детально відображено у вироку, а саме: з даними, що містяться у протоколах: допиту ОСОБА_5 в якості обвинуваченого від 11 лютого 2011 року та від 09 серпня 2011 року; огляду місця події від                               11 листопада 2010 року; огляду місця події від 13 листопада 2010 року; огляду місця події з фототаблицею до нього від 16 листопада 2010 року; огляду трупа                     ОСОБА_8 з фототаблицею до нього від 14 листопада 2010 року; відтворення обстановки та обставин події від 17 листопада 2010 року та від 18 листопада                      2010 року з  відеозаписом до нього; протоколі огляду та виїмки від 17 листопада     2010 року. 
Суд також ретельно розглянув та проаналізував дані висновків судових експертиз, зокрема: висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 № 361 від           13 грудня 2010 року щодо причин смерті останньої та врахував показання експерта                   ОСОБА_16 в судовому засіданні відносно зазначеного висновку; висновку судово-імунологічної експертизи № 185 від 14 січня 2011 року, відповідно до якого при судово-імунологічному дослідженні змісту прямої кишки ОСОБА_8 виявлено сперматозоїди, генетичні ознаки яких співпадають з генетичними ознаками крові ОСОБА_5 ; висновків медико-криміналістичних експертиз № МК-733 від                   31 грудня 2010 року та № МК-53 від 03 лютого 2011 року; висновку експерта № 41 від 31 січня 2011 року; висновку судово-імунологічної експертизи № 201 від 11 лютого                    2011 року; висновку експертизи волокон та волокнистих матеріалів № 522 від                   11 лютого 2011 року; висновку експертизи волосся людини та тварини № 212 від            11 лютого 2011 року;висновку судово-цитологічної експертизи № 878 від 13 січня 2011 року;висновку стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 310/6К від 05 січня 2011 року, а також інші докази, зміст яких детально відображений у вироку.
Розглянувши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх взаємозв`язку, суд умотивовано спростував висунуті ОСОБА_5 на свій захист версії про непричетність до вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, пунктами 10, 13 ч. 2                   ст. 115 КК України, за які його засуджено та аргументовано визнав неспроможними твердження останнього про те, що він їх не вчиняв. Із наведеними у вироку висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
При цьому, переглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 в частині доводів щодо недоведення його винуватості, зміст яких є аналогічний тим, що наведені у його касаційній скарзі з доповненнями, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виключив з обсягу доказів винуватості останнього протоколи допиту підозрюваного                     ОСОБА_5 від 17 листопада 2010 року; допиту обвинуваченого ОСОБА_5 від 18 листопада 2010 року, від 30 листопада 2010 року та від 19 листопада 2010 року.
Касаційний суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що незважаючи на виключення зазначених доказів, всі інші наведені у вироку докази, у своїй сукупності, поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 у  вчиненні інкримінованих йому злочинів, оскільки узгоджуються між собою, отримані у спосіб, передбачений кримінально-процесуальним законом, отже є належними та допустимими.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що у своїй прецедентній практиці під час оцінки доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey, п. 282), яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
У п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року визначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де зазначено, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Покладені в основу обвинувального вироку фактичні дані, за винятком тих, які апеляційний суд виключив з обсягу доказів, в силу ст. 65 КПК України 1960 року, є доказами у кримінальній справі та обґрунтовано свідчать про винність засудженого ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, пунктами 10, 13 ч. 2                  ст. 115 КК України. 
Касаційна скарга ОСОБА_5 містить посилання на те, що судом безпідставно відхилялися неодноразові клопотання про допит свідків захисту та витребування і дослідження в суді ряду доказів,  зв`язку з чим  під час судового розгляду у цій справі було порушено принцип змагальності сторін, передбачений ст. 16-1 КПК України               1960 року.
Статтею 261 КПК України 1960 року визначено принцип рівності прав сторін, який реалізується шляхом можливості заявляти відводи і клопотання, подавати докази, брати участь в їх дослідженнях та доведеності їх переконливості. 
Таким правом сторона захисту при розгляді цієї справи в судах неодноразово користувалася. 
Проте закон наділяє сторони у кримінальному процесі не тільки правами, а і процесуальними обов`язками, до яких відноситься необхідність мотивувати та обґрунтовувати свої клопотання, в тому числі, щодо витребування і дослідження  письмових доказів та про виклик свідків. Неналежне використання своїх прав сторонами,  призводить до затягування розгляду справи та тягне за собою інші небажані законом наслідки.
Під час розгляду цієї справи, засуджений та його захисник неодноразово, а іноді повторно зверталися з клопотаннями, в яких ставили питання про виклик і допит  свідків та витребування доказів, але такі клопотання, переважно, не були належним чином вмотивовані заявниками, або не стосувалися обставин, що підлягали доказуванню в даній кримінальній справі, які перелічені у ст. 64 КПК України                      1960 року. Аналіз цих клопотань, свідчить про те, що суд, розглядаючи цю справу, обґрунтовано скористався своїм правом, передбаченим ст. 260 КПК України                       1960 року, яка передбачає, що усунення із судового слідства всього того, що не стосується розглядуваної справи – є процесуальним обов`язком судді, головуючого в судовому засіданні.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхиляв клопотання учасників процесу та приймав передбачені законом заходи для забезпечення явки свідків до суду. У ході виконання цих заходів було отримано інформацію про причини неможливості їх явки до суду, які в силу поважних причин не могли дати свідчення безпосередньо в судовому засіданні та надіслали до суду заяви про підтримання ними показань, даних під час досудового слідства чи попередніх судових розглядів. За таких обставин  суд, згідно зі ст. 306 КПК України  1960 року оголосив показання свідків, явка яких була неможливою.
До того ж, оголошеним показанням свідків та потерпілої, судом першої інстанції було надано належну правову оцінку у їх взаємозв`язку з іншими доказами, дослідженими судом, що в  повній мірі  знайшло своє відображення у оскаржуваному вироку. При таких обставинах, доводи касаційної скарги у цій частині є непереконливими.
Необґрунтованими є й твердження ОСОБА_5 про застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу з боку правоохоронців, які також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який в своїй ухвалі вказав про те, що такі посилання перевіряли судом і свого підтвердження не знайшли.   
За результатами перевірки неодноразових заяв ОСОБА_5 , постановою в.о. прокурора м. Артемівська від 05 липня 2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо працівників Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області за статтями 365, 373 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України                   1960 року, в зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочинів. Така постанова на дійсний час є чинною.
Безпідставними колегія суддів також вважає посилання у касаційній скарзі з доповненнями на порушення права ОСОБА_5 на захист, оскільки як вбачається  з матеріалів справи  (т. 1 а.с. 172) з першого дня затримання йому, у порядку п. 4 ч. 1                ст. 45 КПК України 1960 року, було призначено захисника. За весь період досудового та судового слідства у цій справі, захист інтересів ОСОБА_5 здійснювало                              4 захисники, які допускались до участі у справі за призначенням та, в тому числі, за заявами самого ОСОБА_5 про заміну призначених раніше захисників. Засуджений був забезпеченим правовою допомогою захисників на всіх стадіях досудового слідства та судового розгляду. Об`єктивного підтвердження наявності підстав вважати, що захисники здійснювали неефективний юридичний захист засудженого, як про це він зазначає в своїй касаційній скарзі, матеріали справи також не містять.   
Відповідно до положень, передбачених у ст. 377 КПК України 1960 року, апеляційний суд, розглянувши справу та залишивши апеляцію без задоволення, складає ухвалу, в мотивувальній частині якої указує підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою та докладні мотиви прийнятого рішення. 
В касаційних скаргах засуджений посилається на неповну та неналежну, на його  думку, в порушення ст. 377 КПК України 1960 року, перевірку всіх наведених у апеляціях та доповненнях до них на вирок суду першої інстанції доводів сторони захисту.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що в ній наведені основні доводи апеляцій та їх суть, викладено результати розгляду справи, а також  дотримано судом і інші вимоги, передбачені ч. 1 ст. 377 КПК України 1960 року та ч. 2 ст. 362 КПК України 1960 року, що знайшло своє відображення у тексті судового рішення. 
Що стосується доводів засудженого про допущення, на його думку, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону щодо не роз`яснення права на суд присяжних, невідповідності дати його фактичного затримання тій, що зазначена у протоколі, а також неправильного застосування кримінального закону при кваліфікації його дій,  оскільки в минулому його було засуджено за ст.117 КК України 1960 року, а не за вчинення будь-якого із злочинів, передбачених статтями                            152 – 154 КК України, що є кваліфікуючою ознакою злочину за який його засуджено оскаржуваним вироком, які також  були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, то на них, відповідно до вимог ст. 377 КПК України 1960 року, апеляційним судом у його ухвалі також дано належні, вмотивовані та вичерпні відповіді, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Необґрунтованими є доводи засудженого ОСОБА_5 про необхідність застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України в частині його засудження за ч. 3         ст. 153 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності, оскільки зазначені строки не минули.
Безпідставними колегія суддів вважає твердження ОСОБА_5 про те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок суворості.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
У цій справі, як видно з її матеріалів, суд при призначенні ОСОБА_5  покарання, керуючись вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, наявність обставини, яка обтяжує покарання та відсутність обставин протилежного змісту. 
Вирішуючи питання щодо виду заходу примусу, необхідного для забезпечення досягнення визначеної у законі його мети, суд виходив не лише з того, що вказаний засуджений вчинив два особливо тяжких злочини, за один з яких санкція передбачає довічне позбавлення волі, а й зважив на те, що він вчинив ці злочини, вже маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення особливо тяжких аналогічних злочинів проти життя та статевої свободи людини. Також суд урахував відсутність у ОСОБА_5 щирого каяття за вчинені ним злочини та розцінив це як небажання останнього стати на шлях виправлення, що дало підстави вважати останнього особою, яка становить підвищену небезпеку для суспільства. Нікчемність причини позбавлення життя потерпілої, а також вчинення, крім цього, злочину проти статевої свободи та недоторканності особи, наявність, водночас обтяжуючої захід примусу обставини, відсутність будь-якого каяття засудженого, зумовило необхідність застосування до нього такого покарання, яке би співвідносилося із характером винних дій.  
Зазначене та відсутність даних для застосування позбавлення волі на певний строк було для суду підставою призначити ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі.  
На переконання колегії суддів, таке покарання є справедливим та необхідним для досягнення його мети, попередження вчинення нових злочинів. Отже, суд дотримався вимог статей 50, 64, 65 КК України при призначенні покарання і виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання є адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу                        ОСОБА_5 .      
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами, передбаченими ст. 396 КПК України 1960 року, для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи на нове розслідування, як про це просив засуджений ОСОБА_5 , у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні  касаційних вимог засудженого слід відмовити.   
Апеляційний суд розглянув справу у відповідності до положень кримінально-процесуального закону, а постановлена ним ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, оскільки в ній, усупереч твердженням в касаційній скарзі, достатньо вмотивовано викладено висновки про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу з доповненнями до неї засудженого слід залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 383, 394, 396, 400-1, 400-2 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд, 
постановив:
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_5  залишити без задоволення, а вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2018 року, змінений ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року щодо нього - без зміни. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                ОСОБА_17