П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 420/11227/20	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
18.01.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.
         П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.
           За участю: секретаря – Іщенка В.О.
     апелянта – ОСОБА_1 
     представника відповідача – Бескровного М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просив:
визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати заробітної плати у період з 15.07.2015 року по 04.07.2016 року з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697 від 14.10.2014 року;
зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити різницю між отриманою заробітною платою за період з 15.07.2015 року до 04.07.2016 року та належною заробітною платою за період з 15.07.2015 року до 04.07.2016 року, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697 від 14.10.2014 року;
визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 року, згідно вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;
зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 року, згідно вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 01.09.2014 року до 14.12.2014 року проходив службу на посаді начальника відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави військової прокуратури Південного регіону, а з 14.12.2014 року до 04.07.2016 року – на посаді начальника відділу представництва інтересів громадян або держави, протидії корупції у військові сфері військової прокуратури Південного регіону. У зв`язку із набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 з 15.07.2015 року статтею 81 врегульовано заробітну плату прокурора, яка визначається наступним чином: посадовий оклад – у розмірі 10 мінімальних заробітних плат (з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури – 1,2); премії – в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше як 10 відсотків посадового окладу та економії фонду оплати праці; надбавки за вислугу років (понад 15 років) – 25 відсотків; надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді – 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури; та інших виплат, передбачених законодавством. Таким чином, з 15.07.2015 року посадовий оклад позивача з урахуванням коефіцієнту прокурора регіональної прокуратури мав становити 14 616 грн., з 01.01.2016 року по 04.07.2016 року – 18 189,6 грн. Натомість, в порушення вимог ст.ст. 19, 43, 131-1 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу, виходячи із посадового окладу, у період з 15.07.2015 року по 01.12.2015 року у розмірі 2 518 грн., з 01.12.2015 року до 04.07.2016 року – у розмірі 3 148 грн. У тому числі, у вказаний період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась надбавка за виконання обов`язків на адміністративній посаді, не надавалась додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. На момент звільнення позивача з посади начальника відділу представництва інтересів громадян або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Південного регіону у зв`язку із розірванням строкового трудового договору на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, а саме з 04.07.2016 року, позивачу не розраховано та не виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за робочий період з 15.08.2015 року по 04.07.2016 року у кількості 31 календарного дня, на чому також було застережено у наказі від 04.07.2016 року №354к. Вказану компенсацію невикористаної додаткової відпустки проведено лише 24.09.2020 року на підставі наказу від 10.09.2020 року №883к, але, ігноруючи положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач не здійснив виплату середнього заробітку на час затримки відповідного розрахунку. Наведені обставини у сукупності свідчать про допущення відповідачем протиправної бездіяльності у забезпеченні прав позивача на належну оплату праці, у зв`язку із чим він вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом цих прав в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачу заробітної плати та вирішення питання щодо компенсації не використаної додаткової відпустки згідно постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», з урахуванням положень Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Закону України «Про відпустки» відбулось у встановлений законом спосіб, норми яких нечинним або неконституційними у спірний період не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем.
З огляду на те, що доводи позивача про порушення його прав на повну та своєчасну оплату праці не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст.ст. 7, 10, 15, 39, 41 Закону України «Про прокуратуру» і помилково не враховано, що у спірному періоді позивач був керівником підрозділу військової прокуратури регіону, виконував повноваження прокурора на адміністративній посаді та з липня 2016 року звільнений з посади у зв`язку із розірванням строкового трудового договору на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, а отже відповідно до приписів ст.ст. 4, 6, 9, 10, 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 мав право на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у період 2014-2016 роки. Грошу компенсацію за невикористані дні належної позивачу додаткової відпустки за трудовий період – 15.08.2014 року по 14.08.2015 року, тривалістю 15 календарних днів, а також трудовий період – 15.08.2015 року по 04.07.2016 року, тривалістю 15 календарних днів, відповідач в порушення ст. 116 КЗпП України у день звільнення (04.07.2016 року) не здійснив. Фактична компенсація за період з 15.07.2015 року по 15.07.2016 року невикористаної додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів проведена відповідачем у безспірному списанні на підставі наказу від 10.09.2020 року №883к. Вказані обставини однозначно підтверджують не забезпечення позивача повним та своєчасним розрахунком за період служби (2014-2016 роки) та обґрунтованість його вимог щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Не обрахованою відповідачем середнім заробітком залишилась не виплачена на підставі ч.ч. 2, 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у період з 15.07.2015 року по 04.07.2016 року надбавка за виконання позивачем обов`язків на адміністративній посаді. Разом з цим, апелянт вказує, що, застосовуючи положення постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», з урахуванням положень Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» під час вирішення даного спору, судом першої інстанції помилково залишено поза увагою те, що згідно із правовою позицією Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року по справі №6-р/2020 Бюджетний кодекс України, так само і Закони щодо державного бюджету на відповідний рік не регулюють розміри заробітної плати прокурорів, оскільки це питання є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Постанова Кабінету міністрів України від 31.05.2012 року №505 не була прийнята на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 та не була приведена у відповідність до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 у спосіб, визначений п. 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» цього Закону. Неналежний аналіз норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також усіх обставин справи та доводів учасників по справі, призвели до помилкових висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
У письмових поясненнях ОСОБА_1 додатково підтримує свою правову позицію.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, наказом прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 14.08.2012 року №23к призначено підполковника юстиції ОСОБА_1 з 15.08.2012 року начальником відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, звільнивши з 14.08.2012 року з посади начальника відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Військової прокуратури Південного регіону України у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас на підставі п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Наказом Військової прокуратури Південного регіону України від 12.12.2014 року №376к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України.
Наказом Військової прокуратури Південного регіону України від 04.07.2016 року №354к звільнено радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України у зв`язку зі вступом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України).
Визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за робочий період з 15.08.2015 року по 04.07.2016 року у кількості 31 календарного дня.
Пунктом 2 наведеного наказу призначено підполковника юстиції ОСОБА_1 начальником відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України, зарахувати до списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, поставити на всі види забезпечення та вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 5 липня 2016 року.
04.07.2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Наказом Міністра оброни України від 10.09.2020 року №449 звільнено полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України, з військової служби у запас за п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом військової прокуратури Південного регіону України від 10.09.2020 року №883к полковника юстиції ОСОБА_1 з 10.09.2020 року звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури південного регіону України, усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси.
Також, у наказі визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток відповідно до довідки начальника відділу роботи з кадрами військової прокуратури Південного регіону України.
Згідно Довідки начальника відділу роботи з кадрами військової прокуратури Південного регіону України, зокрема, залишок додаткової відпустки, яка передбачена Законом України «Про прокуратуру» за час проходження військової служби у військовій прокуратурі Південного регіону України з 04.07.2016 року ОСОБА_1 станом на 10.09.2020 року: за період з 15.07.2016 року по 14.07.2016 року, з 15.07.2016 року по 14.07.2017 року, з 15.07.2017 року по 14.07.2018 року, з 15.07.2018 року по 14.07.2019 року, з 15.07.2019 року по 14.07.2020 року, з 15.07.2020 року по 14.07.2021 року – складає 15 календарних дні за кожний період.
Згідно розрахункового листа та як не заперечується сторонами, компенсацію невикористаної додаткової відпустки проведено позивачу у вересні 2020 року.
Не проведення компенсації невикористаної додаткової відпустки, зокрема, у період 2015, 2016 роки також підтверджується відповідними розрахунковими відомостями.
Також, як не заперечується сторонами, у період з 15.07.2015 року до 04.07.2016 року позивачу виплачувалась заробітна плата відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись із порядком нарахування заробітної плати, а також посилаючись на не повний та своєчасний розрахунок виплат, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5, 8, 9 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі, зокрема, керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,27 - 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.
Грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
У спірному періоді установлено, що норми і положення статті 81 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 08.07.2010 р. №2456-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 року №79-VIII, згідно із Законом України від 28.12.2014 р. №80-VIII.
Установлено, що норми і положення статті 81 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, згідно із Законом України від 25.12.2015 р. №928-VIII).
За правилами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.
Відповідно до ст. 13 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Так, п.п. 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.
Видатки, пов`язані з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці. 
Згідно із ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII (набрання чинності з 01.01.2015 року) установлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року №80-VIII (набрання чинності з 01.01.2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як свідчать обставини справи, Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року №80-VIII та Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII прийняті пізніше Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року, а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції вірно враховано, що за правилами ст.ст. 89, 90 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Таким чином, відповідач не наділений самостійним правом без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, а також здійснення перерахункку посадового окладу позивача та виплати заробітної плати в розмірі, не передбаченому постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року №505.
Судом першої інстанції надано правильну правову оцінку положенням ч. 5 ст. 242 КАС України та вірно враховано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічні висновки з правового регулювання оплати праці прокурора викладені у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року по справі №825/575/16, від 21 березня 2018 року по справі №817/548/16, від 21 листопада 2018 року по справі №808/2163/17, від 16 січня 2019 року по справі №804/217/17, від 27 лютого 2019 року по справі №809/982/16, від 05 травня 2020 року по справі №824/490/16.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) окремі положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (зі змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, дія окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) втратила чинність 26 березня 2020 року.
Спростовуючи доводи апелянта про недотримання відповідачем правил ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) стосовно доплати за перебування на адміністративній посаді, апеляційний суд враховує, що оклади таких працівників визначались відповідно до схем посадових окладів затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505.
Також, апеляційний суд враховує, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
За правилами ст. 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України від 15.11.1996 року №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Разом з цим, згідно із п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
При звільненні іншої категорії працівників розрахунок додаткової відпуски забезпечується з урахуванням положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР.
Як свідчать обставини справи, у спірний період, а саме з 15.08.2015 року по 04.07.2016 року, позивач не перебував на військовій службі, а отже при звільненні 04.07.2016 року зі служби проведення з ним розрахунку щорічної основної невикористаної відпуски узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України від 15.11.1996 року №504/96-ВР.
Разом з цим, не використана ним у вказаний період додаткова відпустка компенсована у вересні 2020 року при звільненні з військової служби, що відповідає приписам ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ.
Враховуючи викладене, оскільки обставини справи показали, що під час нарахування та виплати заробітної плати, а також розрахунку при звільненні, відповідач діяв з дотриманням правил чинного у спірний період законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги позивача про виплату середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України.
Разом з цим, з огляду на те, що вказана категорія справи, не належить до справ, які мають бути розглянуті виключно за правилами загального позовного провадження відповідно до положень ст. 12 КАС України, не знаходять свого підтвердження і доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до приписів ст. 317 КАС України.
Також, відповідно до відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Отже, питання про повернення надміру сплаченого збору підлягає вирішенню судом першої інстанції, на рахунок якого здійснено оплату судового збору.
З огляду на те, що доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів відповідно до положень ст. 316 КАС України доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 11.05.2021 року.

 Головуючий-суддя:                                                                          О.В. Єщенко  
         
 Судді:                                                                                                  О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                               Т.М. Танасогло