СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2021 р.                                                                           Справа №913/657/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Контамірова Іллі Юрійовича, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, (вх.№864Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 08.02.2021 року у справі №913/657/20,
за позовом Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», м.Сєвєродонецьк, Луганська область,
до фізичної особи-підприємця Контамірова Іллі Юрійовича, м.Сєвєродонецьк, Луганська область,
про стягнення 145201,29 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Контамірова Іллі Юрійовича про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 100964,02 грн., пені в сумі 17101,87 грн., 3% річних у сумі 8023,57 грн., інфляційних нарахувань у сумі 19111,75 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що Контаміров І.Ю. з 22.08.2002 року є власником квартири АДРЕСА_1 . Згідно рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 01.11.2005 року №1897 указану квартиру виведено з житлового фонду та прийнято в експлуатацію приміщення магазину промислових товарів. Позивачем неодноразово направлялися відповідачу типові договори про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, але останній відмовлявся від їх укладення. Позивач зазначив, що нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , не обладнано приладом обліку теплової енергії, а відсутність письмового договору не є підставою для звільнення від оплати боргу за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року. У зв`язку з не оплатою відповідачем заборгованості за надані послуги, позивачем нараховані пеня, 3% річних та інфляційні нарахування.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 08.02.2021 року у справі №913/657/20 (суддя Смола С.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Контамірова Іллі Юрійовича на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» заборгованість у сумі 59440,55 грн., пеню в сумі 17101,87 грн., 3% річних у сумі 2940,94 грн., інфляційні втрати в сумі 3784,96 грн., судовий збір у сумі 1249,03 грн.
У решті позову відмовлено.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 08.02.2021 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд безпідставно проігнорував той факт, що в приміщенні відповідача, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 відключені радіатори опалення ще з січня місяця 2011 року, що підтверджується протоколом про притягнення до адміністративної відповідальності від 05.01.2011 року та постановою про адміністративне правопорушення від 10.01.2011 року та те, що відповідач не користується послугами позивача вже біля десяти років, що ніяким чином не пошкодило цілісність системи теплопостачання будинку.
Також не взято до уваги рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2011 року по справі №1/200пд/2011, яким було встановлено, що договір між позивачем та відповідачем фактично припинений з 22.09.2011 року і на час звернення з позовом у даній справі договору між юридичною особою ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» та ФОП Контаміровим І.Ю. немає. Якщо брати до уваги, те, що Контаміров І.Ю. є власником приміщення у будинку АДРЕСА_2 , то спір між юридичною та фізичною особою треба розглядати у Сєвєродонецькому міському суді, оскільки власником приміщення є фізична особа, а не фізична особа-підприємець. 
Крім того, а думку апелянта суд проігнорував сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у відзиві на позов.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).
Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. 
Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 06.04.2021 року отримано позивачем - 14.04.2021 року та відповідачем - 15.04.2021 року.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.
За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.
22.08.2002 року між ОСОБА_2 та Контаміровим І.Ю. укладено договір дарування квартири, за умовами якого гр. ОСОБА_2 подарував, а гр. Контаміров І.Ю. прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці, виданій Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації 22.08.2002 року за №2219 відчужувана квартира №24 - двокімнатна, на 1 поверсі, 5-ти поверхового будинку, загальною площею 43,20 кв.м, жилою площею 27,40 кв.м (п.1 договору).
Рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 01.11.2005 року №1897 «Про затвердження акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію приміщення магазину промислових товарів, реконструйованого з квартир, за адресою: АДРЕСА_3 та №24, м.Сєвєродонецьк (кв-л №54)» вирішено вивести квартири №23 та АДРЕСА_1 з житлового фонду (п.2 рішення); гр. Контамірову І.Ю. укласти договори з постачальниками комунальних послуг (п.3 рішення).
21.12.2005 року Сєвєродонецькою міською радою Контамірову І.Ю. видано свідоцтво про право власності на приміщення магазину промислових товарів серії ЯЯЯ №067901.
Як зазначив позивач, нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 , який обладнано системою централізованого опалення, яка в свою чергу гідравлічно та теплотехнічно об`єднана з системою опалення нежитлового приміщення відповідача, що разом становить єдину систему централізованого опалення житлового будинку АДРЕСА_2 . Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено.
У опалювальні сезони 2015-2016 років у період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року, 2016-2017 років у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, 2017-2018 років у період з жовтня 2017 року по березень 2018 року, 2018-2019 років у період з листопада 2018 року по квітень 2019 року, 2019-2020 у період з листопада 2019 року по квітень 2020 року позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 100964,10 грн.
Відповідач надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у спірний період не оплатив, що стало підставою для звернення з позовом до суду у даній справі. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 01.11.2005 року №1897 «Про затвердження акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію приміщення магазину промислових товарів, реконструйованого з квартир, за адресою: АДРЕСА_3 та №24, м.Сєвєродонецьк (кв-л №54)» квартири №23 та АДРЕСА_1 виведені з житлового фонду та прийняті в експлуатацію під приміщення магазину промислових товарів.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Контаміров Ілля Юрійович зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 29.07.1994 року, дата запису - 04.01.2006 року, номер запису - 23830170000001991.
Оскільки спірне приміщення використовується ФОП Контаміровим І.Ю. з метою здійснення підприємницької діяльності, даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що власником згідно реєстру є фізична особа.
Таким чином, доводи апелянта про те, що даний спір має розглядатись у Сєвєродонецькому міському суді є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року (далі - Закон №1875-IV), який набрав чинності 30.07.2004 року та діяв до 30.04.2019 року.
Відповідно до ст. 1 вказаного Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Споживачем у розумінні Закону №1875-IV є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг (ч.2 ст.3 Закону №1875-IV).
Згідно зі ст.13 Закону №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону №1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву кореспондує визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.32 Закону №1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
01.05.2019 року набув чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року (далі - Закон №2189-VIII), предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч.1 ст.2 Закону №2189-VIII).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно з ч.1 ст.12 Закону №2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону №2189-VIII передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву кореспондує визначений ч.1 ст.9 цього Закону обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Статтями 24, 25 Закону України «Про теплопостачання» передбачена обов`язковість укладення договору на постачання теплової енергії між енергопостачальником і споживачем.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій виробника/виконавця послуг і споживача.
Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах  звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Відтак правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 03.06.2019 року у справі №904/2588/18, від 03.12.2019 року у справі №917/119/19.
Колегія суддів вказує, що послуги з теплопостачання надавалися позивачем централізовано в приміщення, що знаходиться у тому числі в користуванні відповідача відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 25.11.2014 року по справі №3-184гс14 «Споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг».
Щодо доводів відповідача про те, що в приміщенні за адресою: пр.Гвардійський, буд.29, м.Сєвєродонецьк відключені радіатори та посилання на протокол про притягнення до адміністративної відповідальності від 05.01.2011 року і постанову про адміністративне правопорушення від 10.01.2011 року колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів відзначає, що порядок та умови відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання передбачені Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, з урахуванням змін, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2007 року №1268, та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 року №4, з урахуванням змін, що внесені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року №169.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення №630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
У відповідності до пункту 25 Правил №630 самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил №630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року №169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року №4).
При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року №169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року №4).
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.
Відповідно до п.1.1 розділу 1 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 року №4 (далі - Порядок №4), який діяв до 16.09.2019 року, цей Порядок визначає процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП. 
Згідно з п.1.2 розділу 1 Порядку №4 для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг  ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу  міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі - Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії. Засідання постійно діючої міжвідомчої комісії відбуваються у міру потреби, але не рідше одного разу на місяць. 
Розділом 2 Порядку №4 визначено порядок розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання. 
Відповідно до п.2.1 розділу 2 Порядку №4 для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.
Згідно з п.п.2.5, 2.6, 2.7 Порядку №4 відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання. 
Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. 
Порядком №4 не передбачена можливість відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяється таке відключення лише щодо будинку в цілому.
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року №169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.
Відповідачем доказів дотримання положень Порядку №4 або Порядку №169 при відключенні радіаторів опалення від системи теплопостачання будинку не надано.
Надані відповідачем протокол про притягнення до адміністративної відповідальності від 05.01.2011 року та постанова про адміністративне правопорушення від 10.01.2011 року не є належним доказом відключення приміщення відповідача від системи централізованого опалення у відповідності із вимогами чинного законодавства, а тому вказані докази не можуть братися до уваги.
Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла. Відсутні докази відключення всього житлового будинку №29 по проспекту Гвардійському у м.Сєвєродонецьку, у складі якого перебуває майно відповідача - квартира №24. Будь-яких належних, допустимих і вірогідних доказів на підтвердження факту правомірного відключення приміщень від мережі централізованого опалення з дотриманням вимог чинного законодавства відповідачем не надано. 
Власник нежитлового приміщення не має права самовільно здійснювати відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-1706цс15 від 11.11.2015 року.
Наразі правові підстав вважати, що опалювальна площа приміщення магазину промислових товарів, розташованого за адресою: проспект Гвардійський, буд.29, м.Сєвєродонецьк Луганської області, інша ніж визначена позивачем та вказана в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутні.
Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).
Приписами ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки письмового договору між сторонами укладено не було, позивач направляв відповідачеві відповідні рахунки-акти  про що свідчать описи вкладення, реєстри розсилки цінних листів та списки згрупованих поштових відправлень.
У вказаних рахунках-актах позивачем зазначались, зокрема, кількість поставленої відповідачу теплової енергії (у Гкал); період надання послуг, кількість днів, тариф та загальна сума наданих послуг. Кількість поставленої відповідачу теплової енергії визначалась позивачем з урахуванням загальної площі приміщення відповідача, розташованого за адресою: проспект Гвардійський, буд.29, м.Сєвєродонецьк Луганської області, яка вказана в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, та з огляду на відсутність у вказаному приміщенні окремих приладів обліку.
З тексту відзиву на позов та апеляційної скарги вбачається, що відповідачем не оспорюється ані кількість поставленої йому теплової енергії у спірній період, ані її розрахунок, наведений у відповідних рахунках-актах.
Матеріали справи також свідчать, що позивачем направлялись відповідачу претензії про сплату боргу. Рахунки та претензії направлялись відповідачу за його адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: вул.Науки, буд.13, кв.121, м.Сєвєродонецьк Луганської області, 93400, засобами поштового зв`язку (цінними та рекомендованими листами). Факт надання послуги до приміщення відповідача підтверджується актами про включення/відключення теплоустановок від 22.10.2015 року, від 22.10.2016 року, від 31.10.2017 року, від 12.11.2018 року та від 02.11.2019 року.
Вартість 1 Гкал теплової енергії, що поставлялась відповідачу визначалась згідно постанов НКРЕКП України, якими встановлювалися тарифи для потреб інших споживачів (крім населення) та рішень виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її транспортування та постачання для категорій: бюджетні установи та інші споживачі м.Сєвєродонецька, яких обслуговує ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ».
Опалювальний сезон 2015-2016 років було розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 08.09.2015 року №449 «Про початок опалювального сезону 2015-2016 років» з 10.10.2015 року та завершено на підставі рішення від 05.04.2015 року №140 «Про завершення опалювального періоду 2015-2016 років» 05.04.2016 року.
Опалювальний сезон 2016-2017 років було розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 11.10.2016 року №537 «Про початок опалювального сезону 2016-2017 років» з 17.10.2016 року та завершено на підставі розпорядження міського голови Сєвєродонецької міської ради від 06.04.2016 року №184 «Про завершення опалювального періоду 2016-2017 років» 01.04.2017 року.
Опалювальний сезон 2017-2018 років було розпочато на підставі розпорядження міського голови Сєвєродонецької міської ради від 18.10.2017 року №516 «Про початок опалювального сезону 2017-2018 років» з 20.10.2017 року та завершено на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 06.04.2017 року №217 «Про завершення опалювального періоду 2017-2018 років» 08.04.2018 року.
Опалювальний сезон 2018-2019 років було розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 10.10.2018 року №752 «Про початок опалювального сезону 2018-2019 років» з 15.10.2018 року та завершено на підставі рішення від 26.03.2019 року №379 «Про завершення опалювального періоду 2018-2019 років» 10.04.2019 року.
Опалювальний сезон 2019-2020 років було розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 18.10.2019 року №1093 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 30.09.2019 року №1035 «Про початок опалювального сезону 2019-2020 років» з 28.10.2019 року та завершено на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 03.04.2020 року №212 «Про завершення опалювального періоду 2019-2020 років» 15.04.2020 року.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено існування у відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року, з жовтня 2016 року по березень 2017 року, з жовтня 2017 року по березень 2018 року, з листопада 2018 року по квітень 2019 року, з листопада 2019 року по квітень 2020 року в сумі 100964,10 грн., а відповідач не доказів відсутності заборгованості суду не надав. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 100964,10 грн. є обґрунтованими.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позов просив застосувати наслідки спливу позовної давності до всіх заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).
У цьому разі суд з посиланням на докази у справі та норми законодавства, має встановити (обрахувати), чи мав місце пропуск строку позовної давності.
Крім того, згідно абз.2 п.п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Частиною 1 ст.260 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Підпунктом 4.1 п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст.261 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст.261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.2 вказаної статті за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Щомісячна поставка позивачем відповідачу теплової енергії є окремим зобов`язанням у розумінні приписів ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України, яке має свій строк (термін) виконання, з огляду на що початок позовної давності для стягнення оплати за поставлену в кожному місяці кількості теплової енергії необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання споживачем цього зобов`язання.
При визначенні початку та періоду прострочення оплати відповідачем також необхідно врахувати дати надсилання позивачем відповідачу рахунків-актів на сплату заборгованості за договором з урахуванням Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958. Рахунки направлялись позивачем на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією.
Судом першої інстанції здійснено перевірку початку періоду прострочення виконання зобов`язання зі сплати заборгованості за поставлену позивачем відповідачу теплову енергію за заявленими позовними вимогами за надісланими рахунками-актами і встановлено, що трирічна позовна давність є такою, що спливла за зобов`язаннями зі сплати заборгованості за поставлену теплову енергію у жовтні 2015 року - квітні 2016 року, жовтні 2016 року - березні 2017 року, жовтні 2017 року. 
Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши обставини справи, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» у задоволенні позову в частині стягнення з ФОП Контамірова І.Ю. заборгованості за поставлену теплову енергію у жовтні 2015 року - квітні 2016 року, жовтні 2016 року - березні 2017 року, жовтні 2017 року в загальній сумі 41523,55 грн. Отже, стягненню з відповідача підлягає заборгованість за поставлену теплову енергію в гарячій воді за листопад 2017 року -  березень 2018 року, листопад 2018 року - квітень 2019 року, листопад 2019 року - квітень 2020 року в сумі 59440,55 грн.
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню за період з 24.12.2019 року по 01.12.2020 року, нарахованої за зобов`язаннями за поставлену теплову енергію з листопада 2019 року по квітень 2020 року в сумі 17101,87 грн.
Підпунктом 3.2 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір не встановлено угодою сторін, але не більше 100% загальної суми боргу. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» встановлено, що за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах (пункт 23). Зазначений Закон був чинним у спірний період. 
Отже, цей Закон є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб`єктами підприємницької діяльності. 
Кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки у тому числі й за відсутності укладеного письмового договору. 
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України та наявних між сторонами правовідносин, дійшов висновку про арифметичну правильність такого розрахунку, задоволення позовних вимог і стягнення на користь позивача 17101,87 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 8023,57 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19111,75 грн. 
Підпунктом 5.3 п.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).
Таким чином, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії в жовтні 2015 року - квітні 2016 року, жовтні 2016 року - березні 2017 року, жовтні 2017 року в сумі 5060,09 грн. та 15323,22 грн. відповідно.
В частині 3% річних за період з 21.11.2017 року по 30.09.2020 року у сумі 2963,48 грн. та інфляційних втрат за період з січня 2018 року по вересень 2020 року, нарахованих за зобов`язаннями з поставки теплової енергії в гарячій воді за листопад 2017 року - березень 2018 року, листопад 2018 року - квітень 2019 року, листопад 2019 року - квітень 2020 року, суд першої інстанції здійснив перевірку розрахунку та встановив, що він вчинений з помилками, зокрема, невірний початок періоду прострочення, кількість днів прострочення та величини приросту індексу споживчих цін.
Місцевий господарський суд, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який наведено у тексті оскаржуваного рішення, встановив, що належним розміром до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних є 2940,94 грн. за період з 29.12.2017 року по 30.09.2020 року та 3784,96 грн. інфляційних втрат.
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунки згідно обставин справи та приписів постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 2940,94 грн. 3% річних та 3784,96 грн. інфляційних втрат обґрунтованим. 
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своєї позиції по справі. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга є тотожною за змістом до відзиву на позовну заяву і зводяться до необхідності надання протилежної оцінки обставинам справи і наявним між сторонами правовідносинам. Доводи апеляційної скарги, що ідентичні запереченням на позов, які містяться у матеріалах справи не спростовують наведені висновки колегії суддів і місцевим господарським судом було надано таким доводам належну правову оцінку. 
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Луганської області від 08.02.2021 року у справі №913/657/20 без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Контамірова Іллі Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Луганської області від 08.02.2021 року у справі №913/657/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук