ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                    Головуючий І інстанції: Костенко Г.В.
20 травня 2021 р. 	Справа № 440/6460/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021   по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Полтавського апеляційного суду,   Державної судової адміністрації України про   визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити   дії,
В с т а н о в и в:
09.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Полтавського апеляційного суду щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47.320 грн. згідно з частинами першою і третьою   статті 29 Закону України від 14.11.2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 294-ІХ)   із змінами та доповненнями, внесеними   Законом України «Про внесення змін до Закону України № 553-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 553-ІХ);
- зобов`язати Полтавський апеляційний суд нарахувати та сплатити їй невиплачену суддівську винагороду на підставі   статті 135 Закону України від 02.06.2016 року № 1402- VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі – Закон № 1402- VIII, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1 надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу та доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 10% посадового окладу за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року в сумі 482.759,31грн;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України перерахувати кошти в розмірі 482.759,31 грн на рахунок Полтавського апеляційного суду для виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року;
Також, позивач просить допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, який складає 196.537 грн.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що розмір отриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року до 27.08.2020 року не відповідає розміру, установленому   Законом № 1402-VIII, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено ст. 130 Конституції та її право на належне матеріальне забезпечення судді.
У відзиві на адміністративний позов відповідач Державна судова адміністрація України (далі – ДСА України), не погоджуючись з вимогами позивача, зазначила, що Верховною Радою України 13.04.2020 року прийнято Закон  України «Про внесення змін до Закону України № 553-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон № 553-ІХ), який набрав чинності  18.04.2020 року. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Обмеження, встановлені у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежується максимальним розміром 47.230,00 грн. на місяць.
Отже, Полтавський апеляційний суд як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 року частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправними дії Полтавського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого   статтею 29 Закону № 294-ІХ.
Зобов`язано Полтавський апеляційний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно, обчисливши її відповідно до вимог   статті 135 Закону № 1402-VIII без застосування обмеження, передбаченого   статтею 29 Закону № 294-ІХ, та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Висновок суду вмотивований тим, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно   Законом № 1402-VIII, на що безпосередньо вказує частина друга   статті 130 Конституції України. Тобто,   Закон № 1402-VIII є спеціальним нормативно-правовим актом щодо встановлення розміру суддівської винагороди. При наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Оскільки   Законом № 553-IX не скасовано норму Закону № 1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону № 1402-VIII, а не статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції   Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX від 13.04.2020 року), застосування якої прямо суперечить нормі статті 130 Конституції України.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ДСА України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Аргументи, наведені ДСА України в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
Відповідно до п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що Указом Президента України "Про переведення суддів" від 28.09.2018 року № 297/2018 ОСОБА_1 переведена на роботу на посаду судді Полтавського апеляційного суду (а.с. 28-30).
Наказом Полтавського апеляційного суду від 02.10.2018 року № 08-03/01 «Про зарахування до штату суду» позивача зараховано до штату Полтавського апеляційного суду з 02.10.2018 року та призначено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 60% посадового окладу (стаж роботи на посаді судді 25 років 2 місяці 21 день) (а.с.31).
Відповідно до наказу Полтавського апеляційного суду від 16.07.2019 року № 07-10/15 «Про доплату за роботу з відомостями, що становлять державну таємницю» позивачу з 16.07.2019 року виплачується доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, що має ступінь "цілком таємно" та "таємно" в розмірі 10% посадового окладу (а.с. 34).
Згідно з витягом з табелю обліку використання робочого часу Полтавського апеляційного суду з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року ОСОБА_1 відпрацювала у квітні 2020 року 20 робочих днів та 1 день (з 28.04.2020 року) перебувала      у відпустці (а.с. 35) .
Відповідно до розрахункового листа за квітень 2020 року      позивачу у квітні 2020 року нараховано та виплачено суддівську винагороду за 20 робочих днів та оплачено час відпустки за 1 робочий день, при цьому сума обмеження суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, складає 49.769,01 грн (а.с. 27).
Згідно з витягом з табелю обліку використання робочого часу Полтавського апеляційного суду з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року позивач відпрацювала у травні 2020 року 19 робочих днів (а.с. 36).
Відповідно до розрахункового листа за травень 2020 року позивачу за травень 2020 року нараховано та виплачено суддівську винагороду за 19 робочих днів, при цьому сума обмеження суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, складає 149.307,00 грн (а.с.27).
Згідно з витягом з табелю обліку використання робочого часу Полтавського апеляційного суду з 01.06.2020 року по 30.06.2020 року ОСОБА_1 відпрацювала у червні 2020 року 0 робочих днів та 20 робочих днів перебувала у відпустці (з 01 червня по 05 червня      2020 року, з 09 червня по 12 червня      2020 року, з 15 червня по 19 червня      2020 року, з 22 червня по 26 червня      2020 року, 30 червня 2020 року) (а.с. 37).
Суддівська винагорода за час перебування судді у щорічній відпустці виплачена в травні місяці 2020 року в повному обсязі без будь-яких обмежень.
Згідно з витягом з табелю обліку використання робочого часу Полтавського апеляційного суду з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року позивач відпрацювала у липні 2020 року 23 робочих дня (а.с. 38).
Відповідно до розрахункового листа за липень 2020 року позивачу у липні 2020 року нараховано та виплачено суддівську винагороду за 23 робочих дня, при цьому сума обмеження суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, складає 149.307,00 грн (а.с.27).
Згідно з витягом з табелю обліку використання робочого часу Полтавського апеляційного суду з 01.08.2020 року по 31.08.2020 року ОСОБА_1 відпрацювала у серпні 2020 року 20 робочих днів (а.с.39).
Відповідно до розрахункового листа за серпень 2020 року позивачу у серпні 2020 року нараховано та виплачено суддівську винагороду за 20 робочих днів, при цьому сума обмеження суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, за період з 01.08.2020 року по 27.08.2020 року складає 134.376,30 грн (а.с.27).
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 8 Конституції України   визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.   Конституція України   має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі   Конституції України   і повинні відповідати їй.
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 130 Конституції України   визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1   статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2   ст. 130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини 2   статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9   статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи ч. 2   ст. 130 Конституції України   та ч. 1   ст. 135 Закону № 1402-VIII розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно   Законом № 1402- VIII.
Натомість, 12.03.2020 року набрала чинності   Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18.04.2020 року набрав чинності   Закон № 553-IX, яким   Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29 такого змісту:
"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
Відповідно частин 1-4   статті 7 КАС України   суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені   Конституцією   та законами України.
У разі невідповідності правового акта   Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить   Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми   Конституції України   як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2   ст. 130 Конституції України.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що   Закон № 294-ІХ не є Законом № 1402-VIII, виключно яким відповідно до ч. 2   ст. 130 Конституції України   може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до   Закону № 1402- VIII. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18.04.2020 року чинності   Законом  № 553-IX, яким   Закон № 294-ІХ   доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
При цьому, відповідач навіть після набрання чинності   Законом № 553-IX, та доповненням   Закону № 294-ІХ статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч. 2   ст. 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення   Закону № 1402-VIII. Натомість, Закон № 1402-VIII жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
Крім того, колегія суддів зазначає, що   Законом № 553-ІХ про внесення змін до   Закону № 294-ІХ як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені ч. 2   ст. 135 Закону № 1402- VIII, яка визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами та   ст. 130 Конституції України, яка визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Норми права, які містяться у наведених вище статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені   Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі   не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст.   19,   130 Конституції України,   ст. 135 Закону № 1402-VIII та   ст. 1   Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур,   не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Так, з матеріалів даної справи вбачається, що розмір недоплаченої у спірний період суддівської винагороди загалом склав 482.759,31 грн., з яких: 49.769,01 грн. - за квітень 2020 року, 149.307,00 грн - за травень 2020 року, 0,00 грн. - за червень 2020 року, 149.307,00 грн. - за липень 2020 року, 134.376,30 грн. - за серпень 2020 року (а.с. 9).
Враховуючи висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.03.2021 року по справі № 340/1916/20, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 17.05.2021 року витребувано у Державної судової адміністрації України та Полтавського апеляційного суду інформацію про те, чи було передбачено кошторисом та чи виділялися кошти фонду оплату праці за 2020 рік на виплату суддівської винагороди Полтавському апеляційному суду з урахуванням обмежень чи без врахування обмежень, визначених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» 13.04.2020 року № 553-ІХ), та якщо в кошторисі були передбачені відповідні кошти, то чи виділялися кошти в обсязі, передбаченому кошторисом. 
У відповідь на вказаний запит, листом від 19.05.2021 року № 10-9730/21 ДСА України повідомила, що зміни до кошторису Полтавського апеляційного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Полтавському апеляційному суду за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 82335,5 тис. грн., відкриті в повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що в межах спірних правовідносин саме відповідач- Полтавський апеляційний суд, з урахуванням приписів чинного законодавства,    уповноважений здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди позивача, тобто нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеженням її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року положення частин першої; третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата суддівської винагороди, а також доводів апеляційної скарги про те, що з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року Полтавський апеляційний суд не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки набрання 18.04.2020 року чинності Законом № 553-ІХ не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020 року, так і в подальшому у період існування спірних правовідносин повинен був визначатися виключно    приписами ст. 135 Закону 1402-VIII. При цьому, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом 1402-VIII, а застосування останнім положень ст. 29 Закону № 294-ІХ (Закон доповнено статтею 29 згідно із Законом № 553-IX від 13.04.2020 року)    прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що при прийняті рішення судом першої інстанції не враховано положення бюджетного законодавства, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, а тому судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, то колегія суддів їх відхиляє, як такі, що суперечать наведеним вище висновкам суду апеляційної інстанції. 
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені          Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Перевіряючи дії відповідача на відповідність критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що дії Полтавського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року до 27.08.2020 року включно із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47.320 грн. згідно з частиною 3 статті 29 Закону № 294-ІХ із змінами та доповненнями, внесеними Законом № 553-ІХ (в редакції, яка діяла з 18.04.2020 року до 27.08.2020 року) є протиправними. 
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Колегія суддів зазначає, що приписи ст. 29 Закону № 294-ІХ встановлювали обмеження, як на нарахування, так відповідно у зв`язку з цим виплату суддівської винагороди    у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року. При цьому, відповідачем по справі фактично заперечується нарахування та виплата суддівської винагороди позивача у спірний період в розмірі, що передбачений ст. 135 Закону 1402-VIII. 
На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача Полтавський апеляційний суд провести перерахунок суддівської винагороди судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно, обчисливши її відповідно до вимог ст. 135 Закону 1402-VIII без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону № 294-ІХ, та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум з відрахуванням обов`язкових платежів.
Відповідно до ч. 3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з огляду на те, що суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно положень ч. 2 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 
Відповідно до положень ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки ця справа за ознаками не належить до категорій справ, визначених ч. 4 ст. 257 КАС України, а скаржником не наведено обставин, які    відповідно до приписів ч. 3 ст. 257 КАС України свідчили б про наявність підстав для розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження,    колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно.
При цьому, оскільки кошти для виплати суддівської винагороди суддям Полтавського апеляційного суду, у т.ч. позивачу, виділялися у повному обсязі передбаченому кошторисом, без врахування обмежень, введених Законом № 553-ІХ, колегія суддів дійшла висновку, що невиплата суддівської винагороди позивачу у повному обсязі є результатом дій саме відповідача – Полтавського апеляційного суду, та не пов`язана із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду, стаття 148 Закону 1402-VIII).
А відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає передбачених п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки рішення суду не впливає на права та обов`язки ДСА України.
При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідних доводів в цій частині не містить.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суд від 18 січня 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова