ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
29 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/4550/20	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши  у порядку письмового провадження   
апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  та ОСОБА_1  
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року 
у справі №280/4550/20 
за позовом   ОСОБА_1  
до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області   
третя особа Державна судова адміністрація України  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
09 липня 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області   в якому з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог від 07.10.2020, просив суд: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення нарахування і виплати позивачу винагороди судді за квітень, травень, червень, липень та серпень 2020 року 
- зобов`язати донарахувати і виплатити належну позивачу суму винагороди судді за квітень 2020 року в розмірі 10835,05 грн., за травень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за червень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за липень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за серпень 2020 року в розмірі 25597,80 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він обіймає посаду судді Чернігівського районного суду Запорізької області і відповідно до наказу  голови  Чернігівського  районного суду, з урахуванням встановленої   доплати  за вислугу років у розмірі 20%  посадового окладу,  у квітні  отримав від відповідача нараховану  та виплачену суддівську винагороду  у загальному  розмірі 64836,95 грн.  За травень 2020 року  суддівська винагорода  нарахована та виплачена відповідачем  у розмірі 47230 , 00 грн.  Обмежуючи розмір суддівської винагороди, відповідач діяв всупереч вимогам Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чим порушив право позивача на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що і  спонукало    ОСОБА_1 звернутися до суду.
Рішенням  Запорізького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 р. у справі № 280/4550/20 адміністративний позов    ОСОБА_1  до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  Державна судова адміністрація України  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. 
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити належну ОСОБА_1 недоплачену суму винагороди судді за квітень 2020 року в розмірі 10835,05 грн., за травень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за червень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за липень 2020 року в розмірі 28442,00 грн., за серпень 2020 року в розмірі 25597,80 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судом встановлено, що позивач обіймає посаду судді місцевого суду.  У період з квітня по серпень 2020 року нарахування та виплата суддівської винагороди здійснювалась позивачу не в повному обсягу. Дослідивши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що обмеження розміру суддівської винагороди було порушенням вимог чинного законодавства, що й підтверджено рішенням Конституційного Суду України. За наведених обставин, суд задовольнив позовні вимоги в цій частині. Разом з тим, судом відмовлено у задоволенні  вимоги про визнання  протиправними дій відповідача щодо  зменшення розміру нарахування суддівської винагороди, оскільки відповідач на момент нарахування суддівської винагороди в спірному періоді в меншому розмірі, керувався чинним на той момент законодавством, і як суб`єкт  владних повноважень не мав можливості діяти інакше.
Не погодившись з рішенням суду, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 р. у справі № 280/4550/20, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що  рішення Конституційного суду визнало неконституційним закон, відповідно до якого у спірний період діяло обмеження суддівської винагороди лише в серпні 2020 року. З цього моменту дане обмеження   знято. Проте  рішення   Конституційного суду не має ретроспективної сили, та не може мати вплив на відносини, що існували до його прийняття. Отже, і в спірний період і  після нього відповідач діяв у відповідності до вимог закону, а отже підстав для  доплати суддівської винагороди не вбачається. Крім того, скаржник зазначає, що стягнута з ТУ ДСА сума витрат на правничу допомогу не обґрунтована та не співмірна  суті спірних правовідносин, складності справи тощо.
З апеляційною скаргою до суду звернувся  також  і позивач. ОСОБА_1   вважає, що відмова у задоволенні вимоги про визнання протиправними дій відповідача ставить під сумнів обґрунтованість задоволення іншої частини позовних вимог, оскільки зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, є можливим лише для відновлення порушеного права за умови встановлення протиправної поведінки або бездіяльності суб`єкта, що призвело до порушення прав особи.
Суд апеляційної інстанції призначив розгляд справи в  режимі відеоконференції.  ТУ ДСА у Запорізькій області  бажання приймати участь   у судових засіданнях не виявила, направивши до справи відповідну заяву. В останнє  судове засідання від позивача також надійшла заява  про розгляд  справи без участі позивача, з огляду на що у відповідності до ст. 311 КАС України, суд  завершив розгляд справи  у порядку письмового провадження.
В процесі розгляду  справи, з огляду на  правову позицію  касаційного  суду,  колегією суддів направлявся  запит до ТУ ДСА у Запорізькій області щодо отримання інформації  по  фінансуванню  оплати праці суддівського корпусу, зокрема , Чернігівського  районного суду  Запорізької  області.   
        Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів   вбачає   підстави для задоволення апеляційної скарги  позивача, та зазначає:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, ОСОБА_1 обіймає посаду судді Чернігівського районного суду Запорізької області.
За період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівська винагорода, розмір якої визначений ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», нараховувалась позивачу в повному обсязі, але виплачувалась відповідачем позивачу   із застосуванням обмежень впроваджених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ.
Зокрема, в квітні 2020 року позивачу недоплачена суддівська винагорода на суму 10835,05 грн., в травні 2020 року на суму 28442,00 грн., в червні 2020 року на суму 28442,00 грн., в липні 2020 року на суму 28442,00 грн. та в серпні 2020 року - на суму 25597,80 грн.
Наведені обставини слугували підставою для звернення позивача до суду.
Згідно із статтею 130 Конституції України та частиною 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.  
У частині 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий посадовий оклад судді місцевого суду визначений в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Частиною 9 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
13 квітня 2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік № 553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Вказаним Законом   визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік.»
Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Так, у відповідності до статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період (з квітня по серпень 2020 року) не вносилися.
Стосовно посилань відповідача на набрання чинності Законом № 553-ІХ (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди).
Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).
Слід також зауважити, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді (квітень-серпень 2020 року) відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII, а норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.
У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 року (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.
Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.
Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
Друга причина, у разі  якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Отже, з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду, визначальним у цій справі є встановлення обставин, чи були виділені відповідачу Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, кошти на виплату позивачу у спірний період (квітень-серпень 2020 року) суддівської винагороди у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX). При   розгляді даної категорії  справ,  на запит суду, відповідач надав  відповідь  суть якої зводиться до  того, що  територіальне управління позбавлене можливості  надати Третьому  апеляційному адміністративному  суду інформацію щодо обсягу бюджетних  на оплату праці у квітні- травні 2020 року  суддівського корпусу Чернігівського  районного суду Запорізької  області, в тому числі   ОСОБА_1 .  
В той же час, при наданні інформації щодо фінансування, відповідач стверджує, що  кошторисних призначень, затверджених у кошторисі на 2020 рік, було недостатньо для виплати суддівської винагороди  та обов`язкових складових заробітної плати  працівникам апаратів судів.  Однак, з приводу  підстав обмеження  максимального розміру суддівської винагороди у  період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, відповідач посилається на наявність  внесених змін до  Закону України «Про  Державний бюджет України на  2020 рік».
З огляду на вищевикладене, та встановлені фактичні обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірному періоді відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень.  
В той же час, судова колегія  з урахуванням встановлених обставин справи та  правової позиції сторін, не підтримує висновок суду першої інстанції  про те, що прийняття Конституційним Судом рішення про визнання неконституційних змін до Закону №553-1Х, є достатньою  сатисфакцією вимог позивача, та вважає таке  обґрунтування  помилковим.  
Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата позивачу у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення   Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій  області  неправомірних дій  в частині  не  застосування Закону України « Про судоустрій  та статус суддів», який змін  на період квітня 2020 року, не зазнав, то суд першої інстанції дійшовши правильного висновку, що у спірному випадку належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання саме Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити позивачеві донарахування недотриманих коштів, об`єктивно  зобов`язаний  був   визнати  дії відповідача неправомірними.  З огляду на що  судова колегія  вважає  апеляційну скаргу позивача   такою що  підлягає задоволенню.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини (що охоплюють період квітень-серпень 2020 року), на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст.130 Конституції України  та  Закону №1402-VIII, не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.
Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України, в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими  по різному визначався розмір суддівської винагороди.
Таким чином, дослідивши встановленні обставини справи, аргументи відповідача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  Доводи апеляційної скарги ТУ ДСА у Запорізькій області   підстав для скасування рішення суду  не надають.
Однак, з урахуванням  доводів апеляційної скарги  позивача в частині відмовлених позовних вимог, судова колегія вважає необхідним прийняти в цій частині нове рішення   та  задовольнити   позов ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю  заперечень відповідача щодо співрозмірності  заявлених та стягнутих  з ТУ ДСА у Запорізькій області витрат на правничу допомогу, тому  залишає без задоволення вимогу позивача щодо перерозподілу  витрат на правничу допомогу.   
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області    на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду  від  01 грудня 2020 р. у справі № 280/4550/20 - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду  від  01 грудня 2020 р. у справі № 280/4550/20-     задовольнити. 
Рішення  Запорізького окружного адміністративного суду  від  01 грудня 2020 р. у справі № 280/4550/20  в частині  відмови  визнати протиправними дії  ТУ ДСА у Запорізькій області   щодо зменшення  нарахування і виплати   ОСОБА_1 суддівської  винагороди за період Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  за період квітень –серпень 2020   року    та відмови нарахувати належну суму, скасувати. В цій частині прийняти нове рішення   про задоволення  позовних вимог.  Визнати  протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області   щодо зменшення  нарахування і виплати   ОСОБА_1 суддівської винагороди за період квітень - серпень 2020 року. В іншій  частині рішення суду   залишити без змін.
        Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328, 329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 
                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко