ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Черкаси   

Справа № 698/121/19		
Провадження № 22-ц/821/384/21		
категорія: 301030300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого: Єльцова В. О. 
суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.
секретаря: Чуйко О. В.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
представник позивача – адвокат Бабенко Руслан Володимирович

розглянувши в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу адвоката Бабенка Р. В. в інтересах позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, 

в с т а н о в и в :
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,267 га із цільовим призначенням – для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, і ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом припинення вказаного вище права власності за відповідачем ОСОБА_2 . 
Позов обґрунтовано тим, що 19.02.2004 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою  АДРЕСА_1 . 
Відповідно до вказаного договору відповідач ОСОБА_2 продав, а позивач ОСОБА_1 купив вказаний будинок.
Позивач стверджує, що під час укладення вказаного договору між його сторонами було досягнуто згоди щодо продажу як житлового будинку, так і спірної земельної ділянки. На підтвердження даних обставин продавцем ОСОБА_2 був переданий покупцю державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку серії ЧР № 8-271-13. Також позивач стверджує, що в подальшому відповідач ухилився від належного оформлення домовленості щодо переходу права власності на вказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. При цьому суд врахував, що сторони договору не обумовили розмір і цільове призначення земельної ділянки, яка переходить у власність позивача, в той час як у державному акті земельні ділянки визначені єдиним масивом та мають різне цільове призначення: 1) для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 2) для ведення особистого підсобного господарства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05.01.2021 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат указує, що станом на 19.02.2004 (момент відчуження житлового будинку) чинна на той момент редакція Земельного кодексу України не містила статтю 79-1 ЗК України.
Крім того, твердження суду про те, що земельна ділянка під будинком не була сформована як об`єкт цивільних прав спростовується наданими позивачем доказами, оскільки останнім надано до суду договір купівлі-продажу будинку, в пункті 1 якого зазначено: «жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром – 0,267 га.» Тобто в документах на будинок визначена земельна ділянка чітко без будь-яких поділів та посилань.
Також зазначає, що у самому державному акті на право власності на земельну ділянку вказано, що загальна площа земельної ділянки становить 0,267 га в цілому без будь-яких розмежувань.
Посилаючись на висновок Великої Палати у постанові № 689/26/17 від 16.06.2020, адвокат вважає, що при переході права власності на житловий будинок має перейти і право власності на вказану земельну ділянку площею 0,267 га. 

Надходження апеляційної скарги
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року відкрито провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року справу призначено до розгляду на 24.03.2021 з повідомлення учасників процесу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
 З державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16.09.1999 року  в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за  № 8-271-13 вбачається, що на підставі рішення Єрківської селищної ради від 26.08.1999 року за № 61 ОСОБА_2 набув право  приватної власності на земельну ділянку площею 0,267 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку передано для обслуговування житлового будинку та  господарських споруд, і для ведення особистого підсобного господарства, без розмежування площі земельної ділянки за цільовим призначенням.(а.с.15).
З договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.02.2004, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н. В., та зареєстрованого у реєстрі за № 363 вбачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Також вбачається, що вказаний договір не містить волевиявлення сторін щодо земельної ділянки, яка пов`язана з житловим будинком. (а.с.8)

2. Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним  і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення  або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК).
Відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною п`ятою ст. 203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно положень ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір, згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 5 ст. 656 ЦК України передбачено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
Відповідно до положень ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Частинами першою та шостою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.
Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Судом також зазначено, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивача.
З державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16.09.1999 року  в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за  № 8-271-13 вбачається, що на підставі рішення Єрківської селищної ради від 26.08.1999 року за № 61 ОСОБА_2 набув право  приватної власності на земельну ділянку площею 0,267 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку передано для обслуговування житлового будинку та  господарських споруд, і для ведення особистого підсобного господарства, без розмежування площі земельної ділянки за цільовим призначенням.(а.с.15).
З договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.02.2004, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н. В., та зареєстрованого у реєстрі за № 363 вбачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Також вбачається, що вказаний договір не містить волевиявлення сторін щодо земельної ділянки, яка пов`язана з житловим будинком. (а.с.8)
Зі слів позивача, станом на час укладення договору купівлі-продажу будинку відповідач ОСОБА_2 передав Державний акт на право власності на земельну ділянку під будинком по АДРЕСА_1 .
Таким чином, при укладенні даного договору сторони усвідомлювали, що користування будинком, неможливе без використання земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на момент відчуження житлового будинку спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних справ згідно ст. 79-1 ЗК України; спірна земельна ділянка складається з двох різних за цільовим призначенням ділянок, розподільча межа між якими  є невизначеною; позивачем не подано жодних відомостей щодо нормативної площі земельної ділянки для обслуговування житлового  будинку та господарських споруд в місцевості, де розташований вказаний будинок; позивачем не подано жодних відомостей щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового  будинку та господарських споруд. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови. 
Повний текст постанови складений 15.04.2021.

Головуючий

Судді: