22-ц/804/934/21 
                                                                                221/4029/19 
                                               
Головуючий у І інстанції Писанець Н.В.
Єдиний унікальний номер 221/4029/19
Номер провадження 22-ц/804/934/21
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

04 червня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Мальцевої Є. Є.,
    Биліни Т. І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача ОСОБА_1 із позовом до суду посилаючись на те, що 23 листопада 2009 року він позичив ОСОБА_1 70 000 грн. про що останній власноручно написав боргову розписку. Дату повернення позики при цьому не було встановлено. 22 квітня 2019 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про виплату боргу. Оскільки відповідач борг не повернув, просив стягнути на свою користь суму боргу в розмірі 70 000 грн. та судові витрати у справі. 
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто на користь позивача з відповідача 70 000 грн. та 768 грн. 40 коп. судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення, на неповне з`ясування усіх обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд не звернув уваги на дійсний зміст розписки від 23 листопада 2009 року, оскільки вона не містить відомостей про існування між сторонами правовідносин за договором позики, а відтак і не може бути доказом виникнення у нього обов`язку щодо повернення коштів ОСОБА_2 . Крім того, суд не врахував, що сума 70 000 грн. фактично є підтвердженням оплати суми позивачем за користування земельним паєм, що належить ОСОБА_1 на праві власності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає чинним нормам законодавства, оскільки ґрунтується на наявних та допустимих доказах, що містяться в матеріалах справи. Крім того вважає, що надані відповідачем пояснення в суді першої інстанції повністю спростовують доводи апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що за розпискою від 23 листопада 2009 року ОСОБА_2 дав у борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 70 000 грн., які останній отримав, про що власноручно написав вказану боргову розписку. Дату повернення позики при цьому не було встановлено (а.с. 6).
Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.
З тексту розписки вбачається, що відповідач: «… отримав у позику у ОСОБА_2 … 70 000 грн. …». Таким чином, розпискою відповідача підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, а відтак доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Відповідно до ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Належних та допустимих доказів тому, що отримані за розпискою гроші фактично були отримані відповідачем як плата за передану в оренду земельну ділянку, останнім суду першої інстанції не надано.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи із урахуванням зазначених норм матеріального права та при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог обґрунтовано виходив із того, що між сторонами дійсно існує грошове зобов`язання, яке відповідачем не виконано.
З інших підстав рішення суду не оскаржується.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі заявника доводи не належать до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Судді       В. М. Барков

        Т. І. Биліна

Є. Є. Мальцева