ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3540/21 Справа № 204/6878/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Деркач Н.М.,
               суддів: Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.,
               при секретарі Піменовій М.В.

       розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В: 
       У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 09 грудня 2010 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому станом на 22 вересня 2020 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 32079,79 грн, яку просив стягнути на свою користь з відповідача.
       Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у задоволенні позову банку відмовлено. 
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
       При цьому банк зазначив, що кредитний договір, укладений з відповідачем, повністю відповідає вимогам закону,  ОСОБА_1  власним підписом підтвердив свою згоду з його умовами. 
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає не у повній мірі.
       Судом встановлено, що 09 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.17).
       У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
       До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
       Згідно з наданим банком розрахунком (а.с.6-14), заборгованість відповідача станом на 22 вересня 2020 року становить 32079,79 грн, яка складається з: - заборгованість за простроченим тілом кредиту – 18910,21 грн; - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 6607,84 грн; - заборгованість за пенею – 6561,74 грн.
       Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідачем не виконано умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яку він просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь. 
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про обговорення сторонами суми кредиту (тіла кредиту), доказів отримання такої суми, що конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
       Суд першої інстанції вважає, що позивачем, в порушення положень ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами. 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками та пені, оскільки такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону, відповідає матеріалам справи та правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
       Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків, пені у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу в анкеті-заяві від 09 грудня 2010 року. 
       Доводи апеляційної скарги банку про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по процентам, пені, оскільки зазначені зобов`язання передбачені Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне. 
       Колегія суддів, дослідивши вказані витяги, приходить до висновку, що вони не можуть бути підставою для стягнення з відповідача  ОСОБА_1  на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості по процентам, пені, оскільки Кредитний договір, укладений між сторонами, не має присвоєного номеру, вказані витяги не підписані  ОСОБА_1 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 грудня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.
       Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні з  ОСОБА_1  кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами не було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру процентів та неустойки.
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично є відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.
       Між тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту з наступних підстав.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
       Відмовляючи у задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд виходив з недоведеності позивачем факту наявності саме простроченого тіла кредиту, а стягнення простроченого тіла кредиту не передбачено умовами договору.
       Разом з тим, як вбачається з наявного у справі розрахунку заборгованості її облік банком здійснювався шляхом окремого обліку заборгованості по тілу кредиту та простроченної заборгованості по тілу кредиту, які у сумі визначають загальний розмір заборгованості позичальника за тілом кредиту. Також банком враховувалося поточне користування кредитом ОСОБА_1 - графи 3,5,6 розрахунку(а.с.9-13).
       Заборгованість відповідача 5 231,05 грн. (прострочене тіло кредиту) і 13 679,16 грн. (поточне тіло кредиту) є складовими загальної заборгованості по тілу кредиту, який ОСОБА_1 отримав і не повернув банку. Суд першої інстанції помилково вважав, що заборгованість за простроченим тілом кредиту не підлягає стягненню з відповідача і безпідставно відмовив у стягненні цієї суми на користь позивача.
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
       Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
       Так, матеріалами справи встановлено, що кредитна картка відповідача була відкрита 14.11.2008 року та неодноразово перевипускалася у 2012, 2013 та у 2017 році, термін дії останньої до липня 2021 року(а.с. 16).
       Згідно довідки банку, по карткам ОСОБА_1 встановлювався кредитний ліміт, який станом на 2017 рік досяг 9 800 грн.(а.с. 15).
       Крім того, згідно виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , він активно користувався кредитними коштами (отримував готівку у банкоматі, купував товари, перераховував кошти на інші рахунки тощо та частково здійснював повернення коштів банку), внаслідок чого і виникла заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 18 910,21 грн., яку ОСОБА_1 отримав і не повернув банку(а.с. 53-62). 
       З урахуванням наведених обставин, беручи до уваги розрахунок банку суми заборгованості відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість по тілу кредиту у сумі 18 910,21 грн.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 3 097,82 грн.
        Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
       Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по тілу кредиту та ухвалити у цій частині нове рішення. 
       Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 грудня 2010 року, а саме – заборгованість за тілом кредиту у розмірі 18 910 грн 21 коп.
       Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 3 097 грн. 82 коп.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
       
       Судді:                                                                                Н.М. Деркач

                                                                                       Т.Р. Куценко

                                                                                       І.Ю. Ткаченко