П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/1891/21	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши   в порядку письмового провадження  за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну  скаргу   ОСОБА_1  на рішення  Одеського окружного адміністративного суду  від  12 квітня 2021 року у справі   за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021  року позивач  звернувся до суду з   позовом до відповідача та просив  визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 23 від 04.02.2021р. про відмову ОСОБА_1  в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та  зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1  про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначалось, що при зверненні до органу міграційної служби позивач наголосив, що він, у разі повернення до країни громадянської належності (Нігерія), може стати жертвою переслідування, що підкріплюється об`єктивною ситуацією в державі та історією, яка відбулася особисто із заявником. У зв`язку з зазначеним, на даний час позивач побоюється повертатись до країни походження. Відтак, оскаржуване рішення, на думку позивача,  є незаконним та таким, що прийняте без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для його прийняття.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду  від  12 квітня 2021  року, ухваленого  в порядку письмового провадження за правилами спрощеного  позовного провадження у м. Одесі у задоволені позову  відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням,   ОСОБА_1  надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  позов задовольнити. Доводами апеляційної скарги  зазначено про реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності – Нігерії. Апелянт зазначає, що при розгляді зазначених категорій справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване  побоювання стати жертвою переслідування  є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, цей критерій складається з об`єктивної та суб`єктивної сторони. Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені позивачем доводи, а тому на думку позивача прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.
У відзиві  на апеляційну скаргу відповідачем зазначається, що  посадовими особами органу міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначає, що на підставі п. 6 ст. 8 вказаного Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання.  Відповідач вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №23 від 04.02.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, тому рішення суду першої.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;              2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено,  12.08.2019 р. позивач вперше подав до Головного управління міграційної служби України в Одеській області заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду вказаної заяви 28.08.2019 р. відповідачем прийнято висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.  
28.08.2019 р. Головним управлінням міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №163 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2019р. у справі            №  420/5209/19, яке набрало законної сили 20.02.2020р., у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1  до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №163 від 28.08.2019 р. та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.
21.01.2020р. Нвеке ОСОБА_2  вдруге звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1  народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Федеративній Республіці Нігерії, м. Суледжа; має загальну середню освіту; за віросповіданням християнин; за національністю нігерієць, етнічна приналежність ібо; рідна мова ібо, вільно володіє англійською мовою, російською мовою володіє на початковому рівні; неодружений, що вбачається зі змісту анкети особи яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вибув з країни громадянської належності 14.11.2010  р. авіарейсом: м. Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна). Перетнув кордон України легально, на підставі паспортного документа гр. Гвінеї серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .
На території України позивач знаходився нелегально після відрахування з університету у 2011р.
Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 21.01.2021р. (справа №2021OD0015, реєстраційний номер заяви 13), причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача вказано, що він побоюється переслідування та зазнати смертної кари з боку радикального групування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (FGM), яке викрадає молодих жінок та проводить з ними ритоуал, оскільки допоміг сестрам уникнути цього, що є злочином проти традиції, який карається смертною карою.
04.02.2021 р. на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із ОСОБА_1  Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті міжнародного захисту, пояснення шукача притулку містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.
04.02.2021 р. відповідачем видано наказ №23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
09.02.2021 р. позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області № 5/1-323 від 04.02.2021р.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  під час співбесіди позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували  пряму загрозу  життю, безпеці або свободі у разі  повернення до регіону постійного проживання на Батьківщині  через переслідування та погрози застосування смертної кари.Суд встановив, що виїзд позивача  з країни громадського походження свідчить в більшій мірі  про економічні  та соціальні  причини такого виїзду. 
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист – це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Однак,  з  матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності відносно нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Колегія суддів дослідивши матеріали справи та копії  матеріалів  особової справи позивача встановила, що  з  наданої позивачем   інформації під час співбесіди та в апеляційній скарзі  вбачається, що позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози з боку представників групи людей, які практикують ритуальне вирізання або видалення деяких або всіх зовнішніх жіночих статевих органів, через те, що він допоміг своїм сестрам уникнути проходження даного обряду. Так. коли його сестрам виповнилось 16 років, прихильники даного обряду, серед яких дядько особи, вимагали від родини шукача захисту видати сестер для проведення традиційної процедури. Зі слів позивача, він допоміг спочатку одній сестрі, потім іншій  виїхати за межі Нігерії, аби вони не зазнали понівечення жіночих статевих органів, у зв`язку з чим представники даного угрупування хочуть помститися йому (арк. 4 анкети від 25.01.2021).
Водночас, з матеріалів особової справи позивача спостерігається, що він під час співбесід повідомляв, що не зазнавав жодних переслідувань в країні громадянської належності, він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Разом з тим, судом встановлено, що  під час звернення за набуттям міжнародного захисту позивач вказав, що  не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на території Нігерії (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 04.02.2021).
Встанолено, що позивач  не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 4 анкети від 25.01.2021). 
Також, дослідивши   проведене  з позивачем анкетування та протоколи  співбесіди колегія суддів зазначає про  відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку  із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.
Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також суд встановив,  що позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обгрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Суд встановив, що 14.11.2010  р. позивач вибув авіарейсом Лагос (Нігерія)  - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна),  15.11.2010  р. він прибув до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Сімферополь». Виїзд за межі країни громадянської належності був обумовлений бажанням отримання освіти на території України (арк. 4 анкети ві )             25.01.2021 р.
Слід зазначити, що звернення позивача вперше до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось 12.08.2019р.
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 24.08.2019 № 163 ОСОБА_1 булл відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружною адміністративного суду від 27.11.2019 р. по справі №420/5209/19  залишеного без змін  постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 р. відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
В зазначаних рішеннях було встановлено, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати  належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців             1951 року та Протоколу щобо статусу біженців І967 року для визнання його біженцем  або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили,не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим,  21.01.2021 р. Нвеке ОСОБА_2 повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту.
Колегія суддів зазначає, що повторне звернення ОСОБА_1 від 21.01.2021 до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необгрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач вперше звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише в 12.08.2019 р., тобто через            9 років після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 23.06.2011 р.
Таким чином, позивачем порушено  вимоги ч. 5 ст. 5 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребуюті додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».
Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «'Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення інозеиця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту, свідчить про відсутність  у  особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Аналогічна правова позиція викладена  Верховном Судом  в постанові від                     06 серпня 2020 року по справі № 420/3327 19.
Таким чином  встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а  пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.
Також,  колегія суддів  зазначає, що позивач  не підпадає під ознаки категорії «біженець на місці» у зв`язку з тим, що він на час звернення за захистом не мав відношення до жодної з категорій осіб та тривалий час з  23.06.2011р. перебував в Україні нелегально, та враховуючи, що позивач звернувся за захистом із зволіканням строку звернення, він виключається з визначення поняття «біженець на місті», що передбачає, зокрема, легальне перебування в країні на період загострення ситуаії на Батьківщині.
Колегія суддів встановила, що позивач 09.03.2010р. був документований паспортом громадянина Нігерії. Разом з тим, під час перебування на території України позивачем у 25.05.2017р. було здійснено оформлення нового паспортного документу у дипломатичному представництві країни громадянської належності, не зазнаючи при цьому проблем або перепон. Вищезазначене свідчить про можливість отримання адміністративних послуг з боку держави, що, в свою чергу, підтверджує те, що особа не перебуває в офіційному розшуку та щодо нього не здійснюється судове провадження на території громадянської належності. Зазначене свідчить, що особа продовжує користуватися захистом країни походження.
Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»  під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянами, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення. Термін «не бажає» відносить до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що вона знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. 
Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача  користуватись захистом країни своєї громадянської належності, що також свідчить  про відсутність проблем з органами державної влади, та про те, що позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати його права як громадянина, що в свою чергу, підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як він продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Крім того, апелянтом не надано суду жодних  документальних  доказів  власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину, також таких доказів не надано  під час звернення до Головного управління ДМСУкраїни в Одеській області. 
Апелянт під час співбесіди  не надав жодних конкретних фактів, усних тверджень  або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі  у  разі повернення на Батьківщину.
Доводи апелянта про  існування особистої загрози для нього  через обставини помсти з боку прихильників « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у  разі повернення на Батьківщину  викликають  обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності, а саме  позивач підтвердив, ті побоювання, про які він зазначив під час першого звернення із заявою   від 12.08.2019р., які не змінились  та яким була надана оцінка судами у справі 420/5209/19. Також,  позивач  поверхнево вказав про те, чим займаються прихильники « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме, що це група осіб, які вірять в жіноче обрізання та цим займаються, про їх мету позивач вказав лише, що такі люди вірять в дану традицію. Така інформація з боку особи, яка ніби стикнулася з даною проблемою, вважається досить обмеженою та недостатньою.
Додатково, позивач спочатку повідомив, що в законодавстві ОСОБА_3 не зазначено жодним чином щодо заборони чи дозволу вчиняти каліцтво статевих жіночих органів (арк. 4 протоколу співбесіди від 04.02.2021), водночас, на питання чи володіє позивач інформацією про те, що з травня 2015 року президент ОСОБА_4 підписав федеральний закон, що забороняє понівечення жіночих статевих органів, позивач повідомив, що володіє такою інформацію, проте люди не зважають на даний законодавчий акт (арк. 5 протоколу співбесіди від 04.02.2021)          , що свідчить про необізнаність особи в даному питанні.
Таким чином, дослідивши  протоколи співбесід судова колегія вважає, що позивач не володіє інформацією, яку саме категорію людей переслідують прихильники « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Так, вказавши, по такими об`єктами переслідування є жінки, він зазначив, що до вікової групи належать 16-18-річні дівчата, байдуже якої етнічної належності, з сільської чи міської місцевості проживання та без різниці, до якого соціально-економічного стану належать (арк. 4 протоколу співбесіди від                    04.02.2021). Проте така інформація є помилковою. Так, за наявною ІКП тип практикованого каліцтва, вік, у якому воно проводиться, та спосіб його здійснення різняться залежно від різноманії них факторів. До таких належать: етнічна група жінок чи дівчат; в якій країні вони живуть (у сільській чи міськіймісцевості); їх зоціально-економічне походження.
Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції   поверхнево розглянуто доводи позивача, а відповідачем питання   щодо відмови у  наданні  йому статусу біженця розглянуто без  невжиття всіх необхідних заходів для встановлення обставин на які він посилався у відповідній заяві. 
Проте такі доводи в повній мірі спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача, що була надана відповідачем.
04.02.2021 р. за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до    Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1  ст.1 цього Закону  обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.
Позивачем до заяви про надання міжнародного захисту не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Як встановлено судом, позивачем не було надано до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в Гвінеї та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.
Позивач як шукач захисту не надав як до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а також не навів жодних фактів на обґрунтування побоювань у разі повернення до Нігерії, які б ґрунтувались на подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань.
Твердження позивача стосовно можливого переслідування є суперечливими та неправдоподібними.
Крім цього, ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій. Найближчі родичі позивача на даний час проживають у Нігерії та інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.
Під час перебування в Нігерії позивач ніколи не був заарештований чи затриманий з мотивів здійснення ним антиурядової діяльності.
Таким чином, в`їзд позивача на територію України був обумовлений не обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань та смертної кари, а бажанням легалізувати своє перебування та території України. 
Під час чергового звернення до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач не повідомив нових відомостей, що відрізнялись би від зазначених від тих, що вказані під час попереднього звернення, та не вказав жодних інших тверджень чи доказів, які б свідчили про  наявність підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи викладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.
Таким чином, виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари на Батьківщині, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову є законним та бгрунтованим, тому не підлягає скасуванню.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення   суду першої інстанції  ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду  від  12 квітня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець