Єдиний унікальний номер 219/15014/18 
Номер провадження 22-ц/804/1254/21        

Головуючий в І інстанції Медінцева Н.М.                                             Єдиний унікальний номер 219/15014/18
Доповідач – Папоян В.В.                                                                             Номер провадження 22-ц/804/1254/21

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року цивільну справу №219/15014/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення заборгованості за договором оренди житла (головуючий у 1 інстанції суддя Медінцева Н.М., повний текст рішення складено 22 березня 2021 року), 

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди житла. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . 07 жовтня 2016 року між нею та відповідачкою, через агентство, був укладений договір оренд житла вищезазначеної квартири. При укладанні договору оренди належної їй квартири, в договорі було не вірно вказано її прізвище, та замість « ОСОБА_3 » помилково зазначено « ОСОБА_4 », як прізвище її цивільного чоловіка.
Умовами договору оренди було визначено строк оренди житла з 07 жовтня 2016 року по 07 жовтня 2017 року, сума орендної плати, яка складала 1000 грн та комунальні послуги згідно показів лічильника, щомісячно. 
При укладанні договору оренди, відповідач у присутності ріелтора передала їй 2000 грн – орендна плата за поточний місяць та останній місяць оренди житла і зобов`язалась в подальшому щомісяця сплачувати 1000 грн за оренду житла та надавати кошти для оплати комунальних послуг за показниками лічильників. Але свої зобов`язання остання не виконувала, грошові кошти ані за оренду житла, ані за комунальні послуги не сплачувала. 
Після закінчення строку дії договору оренди (07 жовтня 2017 року) відповідач, посилаючись на умови договору щодо автоматичної пролонгації, відмовилась звільнити квартиру та продовжувала користуватися нею до 20 грудня 2018 року.
На підставі викладеного позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з орендної плати за період з 07 жовтня 2016 року по 20 грудня 2018 року у сумі 24450 грн та компенсувати витрати за комунальні послуги, які були самостійно  сплачені позивачем, як власником житла, за цей період у сумі 29079,21 грн, у тому числі: за користування водою у сумі 3452,67 грн, за спожиту електроенергію - 9928,28 грн, за спожитий газ - 12656,54 грн, за обслуговування будинку та прибудинкової території - 3041,72 грн. 
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволені позову з підстав недоведеності та не взяв до уваги наданий нею договір оренди. Висновки суду щодо іншого прізвища орендодавця у договорі, помилкові оскільки це є опискою. Відповідач визнавала, що вона укладала договір оренди спірного житлового приміщення з позивачкою. Також відповідач сама пояснила суду, що вважає договір автоматично пролонгованим, пояснювала причини виїзду зі спірного приміщення. В останньому судовому засіданні відповідачка стала заперечувати свій підпис у договорі оренди, однак клопотання про проведення експертизи з цього питання не заявляла. Крім того, посилається, що судом першої інстанції були порушені строки розгляду справи.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.
Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Частиною 1 ст. 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Згідно з ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. (ч. 1 ст. 812 ЦК)
Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до копії договору оренди квартири від 07 жовтня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали цей договір про те, що остання орендує у ОСОБА_5 квартиру у тимчасове користування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , строк оренди з 07 жовтня 2016 року по 07 жовтня 2017 року. Орендна плата за оренду вищевказаної квартири зазначена в сумі 1000 грн та комунальні послуги. 
З копії договору купівлі-продажу від 09 липня 2004 року, якій посвідчено нотаріально державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори  та зареєстровано в реєстрі за №1-4410, убачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 .
З копій квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 за період з листопада 2016 року по грудень 2018 року сплачені позивачем по справі, як власником квартири.
За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема щодо укладення між сторонами договору оренди житла, його строку дії, розміру орендної плати, тощо.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду, оскільки з матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини які виникли між сторонами та надав їм вірну правову оцінку. 
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що доказуванню у даній справі підлягає факт укладення договору у письмовій формі, його підписання та  узгодження сторонами усіх умов оренди.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір оренди житла, в якому сторонами узгоджено усі істотні умови, зокрема щодо строковості та оплати і на підтвердження своїх вимог надала копію договору оренди, якій укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . 
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. За правилами ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Частиною першою ст. 811 ЦК України визначено, що договір найму житла укладається у письмовій формі.
Отже, установивши у справі, яка переглядається, що договір оренди належним чином не був укладений, з наданої копії договору убачається, що стороною за договором є інша особа, відповідачем заперечується його підписання, та інших документів щодо оренди житла, її умов зокрема щодо оплати сторони не підписували, суд правильно зазначив, що належними доказами не підтверджується, що договір оренди, копія якого надана позивачем до позовної заяви, укладено саме між сторонами по справі та ними було узгоджено саме ці умови оренди, а не інші.
Доводи апеляційної скарги, що договір укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , фактично було укладено саме між сторонами по справі апеляційний суд не приймає до уваги та зазначає, що статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням  особи, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Та у даному випадку саме на ОСОБА_1 , як на позивача за позовом покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, зокрема узгодження сторонами умов оренди. Проте позивачем до суду першої інстанції не надано належних доказів узгодження сторонами сплати орендної плати.
Відповідно до п.26 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
З наданої позивачем копії договору оренди квартири від 07.10.2016 року убачається, що сторонами договору є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Позивач у якості орендодавця не зазначена.
За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що позивачка є стороною спірного договору та відповідно має право вимоги до відповідача з приводу цього договору.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що вимоги даного договору щодо орендної плати є неконкретизованими. Так, не зазначено, у які строки та в якому порядку вона повинна здійснюватися. 
Таким чином, зазначений договір не може бути правовою підставною стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Також апеляційний суд зазначає, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року до ухвалення судового рішення у справі згідно ст. 136 ЦПК України.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, то за подання даної апеляційної скарги необхідно стягнути 1057,20 грн на користь Держави.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд  

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1057,20 грн  за подання апеляційної скарги на користь Держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                             В.В. Папоян

                                                                                                       О.І. Корчиста

                                                                                         Ю.М.Мальований

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року

Суддя-доповідач                                          В.В. Папоян