25.05.21
22-ц/812/1052/21
Провадження №22-ц/812/1052/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю: представника відповідача - адвоката Скотникова О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 489/6119/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Скотников Олександр Миколайович, на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни, у приміщенні цього суду 07 квітня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - ОСОБА_2 про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа виданого по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, шляхом надання доступу до об`єкту - літньої кухні літ. Б з метою її укріплення та подальшої безпечної експлуатації у відповідності з державними стандартами, будівельними нормами і правилами. 
Позов мотивований        тим, що позивачка є власником вищезазначеного житлового будинку, відповідач є власником будинку АДРЕСА_2 і її сусідом. Між сторонами тривалий час виникають суперечки щодо користування позивачкою майном, а саме - щодо надання доступу до літньої кухні літ. Б з метою проведення ремонту стіни та даху, оскільки даний об`єкт знаходиться в аварійному стані. Відповідач шляхом встановлення паркану, що межує із зазначеною аварійною стіною, перешкоджає її доступу для проведення будівельних робіт, оскільки відстань між ними відсутня взагалі. Відповідач, шляхом застосування будівельної техніки (екскаватора) зруйнував іншу частину її літньої кухні, яка виступає межею між сусідами.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року позов задоволений.
Постановлено встановити земельний сервітут на користь ОСОБА_3 щодо прибудинкової земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту літньої кухні літ. Б., шириною 1 метр від частини паркану будинку АДРЕСА_2 та довжиною 1 метрів вздовж цього ж паркану.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 в проведенні будівельних робіт щодо укріплення стіни літньої кухні літ. Б. будинку АДРЕСА_1 зі сторони прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
У квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року по справі № 489/6119/19.
Разом з вищевказаною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа до розгляду заяви про перегляд заочного рішення від 16 листопада 2020 року по справі № 489/6119/19.
Заява мотивована тим, що відповідачем була подана заява про скасування заочного рішення, яке ухвалено у справі. Судове засідання про перегляд заочного рішення ще не призначене.
Однак 02 березня 2021 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрите виконавче провадження № 64676515 з примусового виконання заочного рішення від 16 листопада 2020 року.
В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем був накладений штраф на відповідача у сумі 1700 грн.
Також державним виконавцем була винесена постанова про стягнення виконавчого збору у сумі 12 000 грн.
Крім того, 02 березня 2021 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрите виконавче провадження № 64676968 про стягнення судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.
У разі задоволення судом заяви про скасування заочного рішення стягнення всіх вищевказаних грошових коштів буде безпідставним, а також у разі їх стягнення це буде великим тягарем для відповідача, оскільки він не має такої суми грошових коштів. Отже, якщо судом не буде зупинено стягнення на підставі оскаржуваного заочного рішення, це призведе до того, що у випадку задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду від 16 листопада 2020 року по справі № 489/6119/19 для відновлення прав відповідача, за захистом яких він звернувся до суду, необхідно буде докласти значних зусиль.
Посилаючись на викладене та положення статей 149, 150 ЦПК України, ОСОБА_1 просив суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/489/926/20 (489/6119/19) від 22 лютого 2021 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про усунення перешкод у користуванні приміщенням за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в тому числі зупинити вчинення інших виконавчих дій за виконавчим провадженням № 64676515 та № 64676968, яке проводиться Інгульським відділом державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заява представника ОСОБА_1 адвоката Скотникова О.М. про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа є необґрунтованою, оскільки суперечить главі 10 ЦПК України, направлена не на вжиття заходів забезпечення позову, а на зупинення виконання судового рішення, що не може вважатися законним. Пунктом 6 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа.
Отже, зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа застосовується судом як захід забезпечення позову при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Тобто, такий вид забезпечення може бути застосований для забезпечення позову лише при оскарженні виконавчого документа, а не оскарження заочного рішення суду.
Разом із тим, згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України підставою для вжиття заходів забезпечення позову є доведена наявність реальної загрози невиконання (утруднення виконання) чи унеможливлення виконання рішення суду. При цьому застосування таких заходів не повинно порушувати прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а лише запроваджувати тимчасові обмеження, що дасть змогу створити належні умови для запобігання перешкодам у виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
З аналізу наведеної норми можна зробити висновок, що забезпечення позову можливе на будь-якій стадії розгляду справи. Однак застосування заходів забезпечення позову після ухвалення заочного рішення у справі не є можливим, оскільки саме по собі забезпечення позову покликано створити належні умови для виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог на стадіях судового розгляду, а не в процесі виконання рішення суду, що набрало законної сили.
На думку суду, зупинення стягнення на підставі виконавчого листа фактично призведе до зупинення виконання судового рішення, що є неприпустимим.
Тому суд вважав, що вказана заява задоволенню не підлягає. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник адвокат Скотников О.М., вказує, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального законодавства України, висновки суду не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, у зв`язку з чим не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просить її скасувати. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, відмовляючи у задоволенні заяви, що невжиття запропонованих у заяві заходів щодо зупинення виконання на підставі заочного рішення у справі призведе до порушення прав заявника ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні, відкритому на виконання цього судового рішення, у разі його скасування. Отже, на думку заявника, зупинення виконання на підставі оскаржуваного заочного рішення є єдиним ефективним засобом захисту його прав та інтересів. 
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої дії адвокат Коренко Т.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
       Відзив мотивований тим, що заява відповідача про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - заочного рішення суду є безпідставною, такою, що суперечить вимогам статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», статтям 151-153 ЦПК України, роз`ясненням, наданим у пункті 2 постанови Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову». 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду відповідає таким вимогам закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, шляхом надання доступу до об`єкту - літньої кухні літ. Б з метою її укріплення та подальшої безпечної експлуатації у відповідності з державними стандартами, будівельними нормами і правилами. 
Суд ухвалив встановити земельний сервітут на користь ОСОБА_3 щодо прибудинкової земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту літньої кухні літ. Б., шириною 1 метр від частини паркану будинку АДРЕСА_2 та довжиною 1 метрів вздовж цього ж паркану.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у проведенні будівельних робіт щодо укріплення стіни літньої кухні літ. Б. будинку АДРЕСА_1 зі сторони прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 .
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року по справі № 489/6119/19.
Разом з вищевказаною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій посилаючись на положення статей 149, 150 ЦПК України, просив суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/489/926/20 (489/6119/19) від 22 лютого 2021 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про усунення перешкод у користуванні приміщенням за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в тому числі зупинити вчинення інших виконавчих дій за виконавчим провадженням № 64676515 та № 64676968, яке проводиться Інгульським відділом державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
Вирішуючи питання правильності висновків суду, який відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
       Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
       Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення  позову, в тому числі,  і зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Виходячи з аналізу наведених положень закону, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Тобто забезпечення позову можливе до пред`явлення позову та на будь-якій стадії розгляду справи. 
Розгляд справи закінчуються ухваленням судового рішення.
Таким чином застосування заходів забезпечення позову після ухвалення рішення у справі не передбачено, оскільки метою забезпечення позову є створення належних умов для виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог до звернення з позовом та на стадіях судового розгляду, а не в процесі виконання рішення суду, що набрало законної сили.
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення заяви відповідача щодо зупинення стягнення на підставі виконавчого документа.
Апеляційний суд вважає такий висновок правильним та відхиляє аргументи апеляційної скарги, оскільки задоволення поданої  ОСОБА_1 заяви суперечило б положенням процесуального закону щодо визначення заходів забезпечення позову, їхній меті.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги також з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.  Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З наведених норм законодавства слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, має бути виконано. 
Тому задоволення вказаної заяви призвело б фактично до зупинення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, що є неприпустимим. 
Стосовно аргументів апеляційної скарги про те, що у разі скасування заочного рішення за наслідками поданої відповідачем заяви про перегляд будуть порушені його права через проведені державним виконавцем дії, то колегія суддів з ними не погоджується.
Так, відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є підставою для закінчення виконавчого провадження.
Частиною 7 статті 27 цього ж закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Таким чином Законом України «Про виконавче провадження» передбачений механізм захисту прав боржника у виконавчому провадженні у випадку скасування рішення суду, на підставі якого проводяться виконавчі дії.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні через відсутність передбачених законом підстав для зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, виданого на підставі заочного рішення у цій справі, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. 
З огляду на результати розгляду апеляційної скарги відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Скотников Олександр Миколайович, залишити без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

________________________________________________
Повний текст постанови складений 26 травня 2021 року