Справа № 344/8017/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/178/21 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів:                                            Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретаря                                       Єлісевич О.М.,
за участю    представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача адвоката                                 Сікомаса С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, за апеляційною скаргою представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 18 листопада 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 25 листопада 2020 року, 
                                                     в с т а н о в и в :
У червні 2015 року Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подано позов до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі службової записки Департаменту правової політики Івано-Франківської міської ради № 87/12-10/в від 24.05.2016 року про вжиття заходів щодо укладання з замовником будівництва ОСОБА_2 договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста 26 травня 2016 року фінансове управління звернулось з листом до відповідача як замовника реконструкції в межах незавершеного будівництвом адміністративного приміщення на АДРЕСА_1 , з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста». Даний проект договору містить всі істотні умови, передбачені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Однак на пропозицію щодо укладення договору від відповідача було отримано відповідь з відмовою укласти договір про пайову участь. 
Зазначає, що для укладення такого договору замовник зобов`язаний повідомити виконавчий комітет про будь-які вчинені ним дії щодо забудови земельної ділянки, відповідно до діючого законодавства  та звернутися про укладення Договору про пайову участь (п.1.3 Положення).
Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні та інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Однак, здійснивши реконструкцію в межах незавершеного будівництвом адміністративного приміщення на АДРЕСА_1 , що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № ІФ14315125039 від 05.05.2015 року, визначений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста» обов`язок ОСОБА_2 не виконав та не звернувся із заявою для укладання відповідного договору про пайову участь. 
Запропонований проект договору містить всі істотні умови договору та його зміст відповідає типовому договору, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради № 1231-38 від 18.10.2013 року. 
Враховуючи те, що фінансовим управлінням було здійснено всі дії, необхідні для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Івано-Франківська, а також зважаючи на те, що запропонований для підписання проект договору з додатком містить всі реквізити та істотні умови, необхідні для договорів такого виду, інші домовленості сторін щодо укладення договору та його умов відсутні, вважає, що позовні вимоги про спонукання укласти такий договір підлягають задоволенню в редакції, запропонованій фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, складеного відповідно до типового договору.
Просить визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку  соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_2   в редакції договору, доданій до позовної заяви  (а.с.1-4) .
Рішенням суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 161-165).
Не погодившись з рішенням суду представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій посилається на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що на час здачі об`єкта в експлуатацію 05 травня 2015 року (до даної події та факту) суд повинен був застосувати Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (яка була чинною на час спірних правовідносин) з врахуванням ст.58 Конституції України, рішення Конституційного суду України від 09.12.1999 року №1-рп/99, а не Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», оскільки в цьому Законі України не міститься прямої вказівки про застосування зворотної дії в часі щодо визначення моменту настання обов`язку оформити договірні відносини щодо сплати пайового внеску.
З урахуванням ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок укладання такого договору  настає з моменту наміру забудови земельної ділянки до здачі об`єкта в експлуатацію. Здавши об`єкт в експлуатацію завершується та подія, згідно якої замовник будівництва зобов`язаний був укласти договір. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц сформулювала правовий висновок в оцінці наведених норм права, що укладення договору про пайову участь є обов`язковим для відповідача згідно з вимогами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення.
Поряд з цим, Верховний Суд у своїх висновках неодноразово зазначав, що строк, визначений законом для звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, невиконання такого зобов`язання не звільняє замовника від укладення договору, адже невиконання замовником обов`язку, передбаченого законом, не може надавати йому переваг перед замовником, який виконав обов`язок.
Однак, в даному випадку суд, відмовляючи в задоволенні позову, безпідставно надав йому переваги перед іншими замовниками, які до введення об`єкта в експлуатацію виконали обов`язок по укладенню договору і до яких, на момент здачі об`єкта будівництва в експлуатацію застосовувались норми закону, які були чинними на той час.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити (а.с.169-173).
Заперечуючи доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Сікомас С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Вказує, що апелянт посилається  на норми закону, які на момент прийняття рішення втратили чинність та вважає,  і що саме ці норми повинні регулювати відносини в даному спорі. З такою позицією фінансового управління не погоджується відповідач. Зазначає, що з 01.01.2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими скасовано статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Отже, з 01.01.2020 року у замовників відсутній обов`язок перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, не передбачають укладання таких договорів, а укладені до 01.01.2020 року договори є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Поряд з цим встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва беруть участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та сплачують кошти пайової участі без укладення будь-яких договорів. Вважає безпідставним посилання апелянта на порушення приписів статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.193). 
Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача адвоката Сікомаса С.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що 24 травня 2016 року до фінансового управління виконавчого комітету міської ради від Департаменту правової політики Івано-Франківської міської ради надійшла службова записка № 787/12-10/в про вжиття заходів щодо укладання з замовником будівництва ОСОБА_2 договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Одночасно зазначено, що  декларації про початок виконання будівельних робіт від 20.03.2015 року та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 05.05.2015 року оскаржено в судовому порядку. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року в задоволенні позову Івано-Франківської міської ради про скасування зазначених декларацій відмовлено (а.с. 7).
26 травня 2016 року фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось з листом № 2-15/273 до ОСОБА_2   з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект такого договору з додатком розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста» від 18.10.2013 року (а.с. 8).
До матеріалів позову долучено також проект договору про пайову участь, а також довідку-розрахунок розміру пайового внеску від 21.06.2016 року, що становить 898 696,94 грн (а.с. 9-10,21).
07.06.2016 року ОСОБА_2 надав відповідь, де вказує, що будівництво адміністративного приміщення навчального корпусу розпочате ТОВ «Станіславська будівельна компанія» на замовлення приватного вищого навчального закладу «Західноукраїнський економіко-правничий університет» на підставі Закону України «Про основи містобудівної діяльності», оскільки здійснювалася забудова земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 . Об`єкт нерухомості придбаний у ТОВ «Станіславська будівельна компанія» 01.03.2013 року, вартість якого становила 907 639,99 грн. При цьому дане приміщення було ним реконструйоване в тих межах, в яких воно було збудоване ТОВ «Станіславська будівельна компанія». Тому підстав для укладення з ним договору про пайову участь замовників будівництва немає, оскільки такий об`єкт наявний в «Станіславська будівельна компанія» (а.с.11).
В матеріалах справи наявне рішення Івано-Франківської міської ради від 30.03.2010 року, яким затверджено Положення про фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, та від 18.10.2013р., яким затверджено в новій редакції Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста»  (а.с.22-27,  28-37).
01.03.2013 року ОСОБА_2 придбав у ТОВ "Станіславська будівельна компанія" вказаний об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться по АДРЕСА_1 , про що нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна (постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.04.16 року у справі №809/4276/15)
20.03.2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Івано-Франківській області зареєстровано декларацію № ІФ 083150790389 "Про початок виконання будівельних робіт" по реконструкції в існуючих межах незавершеного будівництвом адміністративного приміщення по АДРЕСА_1 , подану ОСОБА_2 (а.12-14)
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації 05 травня 2015 року, об`єкт будівництва «будівництво індивідуального житлового будинку» по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію (15-19).
Декларації про початок виконання будівельних робіт від 20.03.2015 року та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 05.05.2015 року оскаржено в судовому порядку, що встановлено із службової записки Департаменту правової політики Івано-Франківської міської ради № 787/12-10/в  (а.с.7).
З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.04.16 року у справі №809/4276/15 відмовлено у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Івано-Франківській області про скасування реєстрації декларації "Про початок виконання будівельних робіт" № ІФ 083150790389 від 20.03.2015 року та декларації "Про готовність об`єкта до експлуатації" № ІФ 143151250395 від 05.05.2015 року.
Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 надав письмові пояснення, у яких заперечує щодо позовних вимог, вказуючи, що визначений розмір пайового внеску фінансовим управлінням у сумі 898 696,94 грн більше як в 10 раз перевищує граничний розмір у розвитку інфраструктури населеного пункту визначений ч. 6 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що суперечить вимогам даного Закону. На момент розгляду даної справи відсутнє положення Закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради даний договір про пайову участь. Крім того будівництво адміністративного приміщення не є інвестиційним проектом та не регулюється Постановою КМУ №560 від 11.05.2011 року (а.с.103-104).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень  ст.ст. 5,638 ЦК України, встановивши, що відповідач не прийняв пропозицію позивача щодо укладення договору на запропонованих умовах після отримання цієї пропозиції та проекту договору. Оскільки договір є укладеним з дня набрання чинності рішення суду, а спірні правовідносини тривали на день набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключена та яким змінено порядок укладення договору про пайову участь та розмір пайового внеску, то відповідно до спірних правовідносин ( на день розгляду справи судом) застосовується новий акт цивільного законодавства, а не положення закону, що діяли на час звернення з позовом до суду, дійшов висновку проо відсутність підстав для визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.
З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
В силу частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Статтею 5  ЦК України регламентовано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно частин 1 та 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої, третьої і дев`ятої  статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент будівництва відповідачем об`єкта та прийняття його в експлуатацію)  порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.
Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Частиною третьою статті 13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», який набрав чинності з 17 жовтня 2019 року статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
За змістом пункту 2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Предметом спору є спонукання до укладення договору про пайову участь у створенні  і розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська в редакції договору, наведеній позивачем.
За загальним правилом про дію цивільно-правових актів у часі, закріпленим в частині першій статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відповідні цивільно-правові відносини з дня набрання ними чинності.
Разом з цим частина третя статті 5 ЦК України регламентує так звані «триваючі» відносини, тобто такі, які виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, але права та обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим актом цивільного законодавства. До таких «триваючих» прав та обов`язків, що продовжують існувати, або до прав та обов`язків, що виникли вже після набрання чинності новими актами цивільного законодавства, мають застосовуватися положення цих актів.
Отже, якщо акт цивільного законодавства, що регулював цивільні відносини, втратив чинність, новий нормативно-правовий акт з моменту набрання ним чинності застосовується до юридичних фактів цивільного права та породжуваних ними цивільних прав і обов`язків.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між Радою і Товариством як замовником будівництва, хоч і виникли до внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та до прийняття і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», однак продовжують тривати і після набрання чинності зазначеним законом, тобто такі правовідносини є триваючими.
Отже, відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України з огляду на триваючий характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі та існували станом на дату скасування Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», такі зміни підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Правовий висновок Верховного Суду щодо триваючого характеру правовідносин, що виникли між органом місцевого самоврядування та замовником будівництва стосовно укладення передбаченого законом договору пайової участі, викладений у постанові від 12.12.2019 зі справи № 914/2650/17.
Суд першої інстанції правильно встановив, що з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати договори про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Правовий аналіз наведених положень статей 11, 628 ЦК України дозволяє дійти висновку, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких правовідносин підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.
Отже, станом на час вирішення спору по справі судом першої інстанції відсутнє положення закону, яке зобов`язувало б відповідача укласти  з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Івано-Франківська, відтак суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена, що також узгоджується з положеннями статті 19 Конституції України.
За таких обставин справи суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову по справі. 
Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у вирішенні спору про укладення договору про пайову участь в інфраструктурі населеного пункту у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020  по справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 по справі № 904/4442/19, від 13.01.2021 по справі № 922/267/20, від 04.02.2021 по справі № 904/2468/19,  від 23 березня 2021 року по справі № 904/454/18 відступати від яких колегія суддів апеляційного суду у цій справі підстав не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до   незгоди апелянта з висновками суду та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                 п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2020 року – без змін. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                                             І.О. Максюта
                                                                                                                        Л.В.Василишин
                                                                                                                        М.Д. Горейко
Повний текст постанови складено 20 квітня  2021 року.