ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 679/1274/20
Провадження № 22-ц/4820/492/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
 
учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 ,
 
представник відповідача Оліферук Ж.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 січня 2021 року (суддя Базарник Б.І.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та витрат пов`язаних з їх виплатою, 
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 рокуТовариство з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (далі ТОВ «Т-Стиль») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та витрат пов`язаних з їх виплатою.
В обґрунтування позову вказувало, що ОСОБА_2 з 21.10.2017 року був прийнятий на роботу у ТОВ «Т-Стиль» на посаду сторожа сторожової служби.
В квітні 2018 року на адресу ТОВ «Т-Стиль» надійшло повідомлення № 6/322 від 26.04.2018 року Славутського об`єднаного військового комісаріату Хмельницької області щодо призову   ОСОБА_2 з 03.05.2018 року на строкову військову службу. Наказом № 185/1-Ос від 03.05.2018 року   ОСОБА_2 увільнено від роботи з 03 травня 2018 року, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження строкової військової служби. 
Наприкінці листопада 2019 року на адресу ТОВ «Т-Стиль» від ОСОБА_2 надійшла довідка вих. № 1398 від 06.06.2019 року Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», видана солдату ОСОБА_2 про те, що він дійсно проходить військову службу у Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» та знаходиться на повному державному забезпеченні з 17 серпня 2018 року (наказ № 139 від 17.08.2018 року). Закінчується навчання в серпні 2023 року.
Позивач зазначав, що ОСОБА_2 , щодо якого в травні 2018 року було застосовано гарантії, у відповідності до статті 119 КЗпП України, з 17 серпня 2018 року може перебувати на одному з альтернативних видів військової служби, а саме на навчанні, що виключає можливість застосування пільг передбачених ст.119 КЗпП України.
Наказом № 400-Ос від 08.05.2020 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи сторожа сторожової служби ТОВ «T-Стиль», у відповідності до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з вступом працівника на військову службу (навчання) в якості курсанта вищого військового навчального закладу.
ТОВ «Т-Стиль» вважало, що підстава, на якій ОСОБА_2 набув 98 648,69 грн. відпала, зазначені кошти за період з 17 серпня 2018 року по 08 травня 2020 року набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а позивач зазнав збитків на вказану суму.
Посилаючись на зазначене, ТОВ «Т-Стиль» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму збитків заподіяних роботодавцю, що складаються з безпідставно набутих коштів та витрат пов`язаних з їх виплатою, за період з 17.08.2018 року по 08.05.2020 року в сумі 98648,69 грн., а також понесені позивачем судові витрати.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Т-Стиль» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити суми, які були виплачені відповідачу, а тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із недоведеністю позивачем обставин на які він посилається в позовній заяві. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Т-Стиль», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Т-Стиль» суму збитків заподіяних роботодавцю, що складаються з безпідставно набутих коштів та витрат пов`язаних з їх виплатою, за період з 17.08.2018 року по 08.05.2020 року в сумі 98648,69 грн., а також судовий збір сплачений позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
В обґрунтування скарги зазначив, що судом першої інстанції прийнято від відповідача заперечення на позов поза межами строку передбаченого для подання відзиву на позов. На стадії дослідження доказів судом формально перелічено докази без їх аналізу та уточнюючих запитань до сторін. Щодо інформації не зазначеної в довідці про доходи за грудень 2019 року, січень 2020 року, квітень-травень 2020 року, то позивач не здійснював ОСОБА_2 виплати, та не просив стягувати кошти, за вказані періоди. Наголошує на тому, що відповідачем не заперечувався факт отримання коштів від позивача. Суд не обґрунтував відхилення доказів поданих ТОВ «Т-Стиль» на підтвердження сплати на користь відповідача сум середнього заробітку, не навів конкретних мотивів відмови у задоволенні вимог позивача та змісту «розбіжностей» між доказами поданими позивачем.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
В судовому засіданні представник ТОВ «Т-Стиль» Курило Р.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 статті 376 ЦПК України).
Судом встановлено, що згідно витягу з наказу №74-К від 21.10.2017 року ОСОБА_2 прийнято сторожем сторожової служби ТОВ «Т-Стиль» з 23.10.2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 11).
Відповідно до наказу №185/1-Ос від 03.05.2018 року ОСОБА_2 увільнено від роботи сторожа сторожової служби ТОВ «Т-Стиль» з 03.05.2018 року, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження строкової військової служби (а.с.13).
Згідно довідки №1398 від 06.06.2019 року виданої солдату ОСОБА_2 про те, що він дійсно проходить військову службу у Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» та знаходиться на повному державному забезпеченні з 17.08.2018 року (а.с.14).
За довідкою №2349 від 10.12.2019 року курсант ОСОБА_2 дійсно навчається на 2 курсі денної форми навчання у Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» та знаходиться на повному державному забезпеченні та казарменому положенні (а.с.15).
Відповідно до наказу №400-Ос від 08.05.2020 року ОСОБА_2 звільнено з роботи сторожа сторожової служби ТОВ «Т-Стиль» з 08.05.2020 року, у зв`язку із вступом працівника на військову службу (навчання) в якості курсанта у Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.23).
Як вбачається із довідки виданої на підтвердження того, що ОСОБА_2 працював в ТОВ «Т-Стиль» з 23.10.2017 по 08.05.2020 на посаді сторожа, сукупний дохід за період з 01.06.2018 року по 31.03.2020 року складав 80859,58 грн., сума до виплати 65091,87 грн. (а.с.25).
Згідно з відомостей розподілу витрат за період з липня 2018 року по квітень 2020 року ТОВ «Т-Стиль» ОСОБА_2 виплачувалася заробітна плата (а.с.26-49).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно частин 1,2,3 статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.
Позивач вважав, що у зв`язку із проходженням ОСОБА_2 з 17 серпня 2018 року військової служби (навчання) у вищому навчальному закладі – Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», він втратив право на гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України, відтак виплати середнього заробітку за період з 17 серпня 2018 року по день його звільнення 08 травня 2020 року, 98 648,69 грн., з яких 65091,87 грн. це заробітна плата, яка сплачена на банківську карту ОСОБА_2 . + 33556,82 грн. (витрати позивача понесені на сплату податків та інших обов`язкових платежів) набуті відповідачем без достатніх правових підстав, враховуючи, що зазначені кошти вже виплачені відповідачу, вони підлягають поверненню на підставі статей 1212, 1215 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.
Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. 
Грошова виплата (збереження середньої заробітної плати за працівником призваним на строкову військову службу, передбачено статтею 119 КЗпП України), що є предметом спору у справі, що переглядається, відповідно до положень підпункту 2.2.12 пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, Затвердженої Наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року №5 (оплата працівників, які залучаються до виконання державних або громадських обов`язків, якщо вони виконуються в робочий час), відноситься до заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, а отже на неї поширюється дія пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України. 
Тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку або недобросовісності з боку набувача.
Доказів про набуття відповідачем грошової виплати у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.
Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
ТОВ «Т-Стиль» не доведено недобросовісності дій з боку набувача грошової виплати.
Посилання позивача на ту обставину, що відповідач, надсилаючи на адресу ТОВ «Т-Стиль» довідку вих.№1398 від 06.06.2019 року, переслідував корисливу мету спрямовану на продовження отримання середнього заробітку внаслідок необґрунтованого застосування гарантій передбачених ст.119 КЗпП України, не свідчить про недобросовісність з боку відповідача, а навпаки, підтверджує його дії щодо припинення таких виплат.
За таких обставин, грошові кошти ОСОБА_2 виплачені роботодавцем добровільно як заробітна плата, а в діях працівника відсутні ознаки недобросовісності, тому відсутні підстави передбачені статтею 1215 ЦК України для їх повернення.
Зважаючи на вищезазначене, рішення суду першої інстанції, підлягає зміні лише в частині мотивації.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» задовольнити частково.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 травня 2021 року.

Судді:                                                                         Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

       О.І. Ярмолюк