09.04.21
22-ц/812/463/21
Справа №2-4030/2009
Провадження № 22-ц/812/463/21
        № 22-ц/812/499/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
06 квітня 2021 року                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,
за участі представника заявника - ОСОБА_1 ,
головного державного виконавця - Гаїбова Р.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційні скарги
ОСОБА_2 та Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Румянцевою Н.О., повний текст складено 11 січня 2021 року, за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі- Інгульський ДВС) Гаїбова Р.Е. та зобов`язання вчинити певні дії.
Обґрунтовуючи скаргу вказував, що на виконанні головного державного виконавця Гаїбова Р.Е. знаходиться виконавче провадження № 25563649 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-4030 від 22 березня 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/3 частини доходів боржника щомісячно.
Постановою державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 22 лютого 2012 року ВП № 25563649 накладено арешт та заборону на нерухоме майно. Об`єктом обтяження виступає все нерухоме майно.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року у справі № 490/11055/17. Виконавчий лист № 2-4030 від 22 березня 2011 року, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/3 частини доходів боржника щомісячно - відкликано.
23 червня 2020 року він звернувся з заявою про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з усього майна до Інгульського ВДВС.
Постановою головного державного виконавця Інгульського ВДВС Гаїбова Р.Е. від 26 червня 2020 року закінчено вищевказане виконавче провадження.
Проте, на сьогоднішній день, згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, арешт накладений державним виконавцем не знято і таке обмежує його права на розпорядження своїм майном.
Враховуючи вищенаведене, просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Гаїбова Р.Е., скасувати постанову Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2020 року ВП № 25563649 та зобов`язати Інгульський ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 25563649 із зазначенням про зняття арешту з усього його нерухомого майна.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2020 року скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р.Е. та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р.Е. щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_3 та зобов`язано зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_3 .
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції стягувач ОСОБА_2 оскаржила її до апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказувала, що вона не була повідомлена судом про дату судового засідання, скарга на її адресу не направлялась, про судове рішення дізналася з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Більш того, питання арешту майна було предметом неодноразового розгляду Ленінським районним судом м.Миколаєва і судом встановлено правомірність накладення арешту на майно боржника. В той же час, хоча заборгованість по сплаті аліментів і відсутня, однак рішення суду щодо стягнення аліментів є триваючим до повноліття дитини. 
Крім того, суду не надано доказів на підтвердження права власності на будь-яке майно ОСОБА_3 , який офіційно працює за кордоном, і у разі припинення сплати аліментів можливе відчуження майна боржника по сплаті, і тоді виконання рішення суду не зможе бути забезпечено в інший спосіб ніж звернення стягнення на майно, що належить боржнику, а тому є підстави для відмови у задоволені скарги.
Враховуючи викладене, просила оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі Інгульський відділ ДВС, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 у повному обсязі.
Так, зокрема зазначав, що 22 лютого 2012 року державним виконавчецм Центрального відділу ДВС Риндіною З.В. винесено постанову про арешт майна належного боржнику ОСОБА_3 та оголошено забороно на його відчуження у межах звернення стягнення 2495 грн.32 коп. Наступною постановою цього ж виконавця від 02 березня 2021 року, у зв`язку з відсутністю боргу, майно боржника звільнено з-під арешту на підставі ст.60 Закону України «Про виконавче провадження».
В оскаржуваній ухвалі, суд дійшов висновку про правомірнсть дій державного виконавця в частині накладення арешту на майно боржника під час відкриття виконавчого провадження, однак, під час закінчення 26 червня 2020 року державним виконавцем всупереч вимогам ст.50 Закону україни «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, не вчинено всіх дій, внаслідок чого арешт, накладений на майно боржника залишився чинним та не виклачюний з реєстру.
Однак, судом не враховано, що арешт не знято державним виконавцем Центрального відділу ДВС Риндіною З.В., а тому бездіяльність в діях головного державного виконавця Інгульського відділу ДВС Гаїбова Р.Е. відсутня.
05 вересня 2018 року державним виконавцем Гаїбовим Р.Е. було принято до свого виненання виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 22 березня 2011 року за №2-4030 про стягнення з ОСОБА_3 на корись ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , 2003 року народження у рзмірі ј частки з усіх видів доходу.
23 червня 2020 року боржник звернувся до відділу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження, надавши рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року про збільшення розміру аліментів, встановлених попереднім судовим рішенням.
Зважаючи на проведений державним виконавцем розрахунок, відповдіно до якого заборгованість зі сплати аліментів відсутня, а є наяною переплата у розмірі 38459 грн.83 коп., постановою державного виконавця від 26 червня 2020 року виконавче провадження закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
В той же час, питання щодо зняття арешту з майна боржника державним виконавцем Гаїбовим Р.Е. не розглядалося, оскільки ним рішення про накладення арешту не приймалося, а накладений 22 лютого 2012 року арешт був знятий відповідною постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС .
А тому, при розгляді цієї скарги, на думку апелянта, до участі у справі повинен бути залучений також і Центральний відділ ДВС, який виносив постанову про зняття арешту.
Правом на подачу відзиву жодний із учасників на день розгляду справи не скористалися.
У суді апеляційної інстанції головний державний виконавець Інгульського ДВС підтримав апеляційну скаргу та просив про її задовлення, апеляційну скагу стягувача ОСОБА_2 не визнав, а питання щодо її задоволення поклав на розсуд суду.
Представник стягувача ОСОБА_3 – адвокат Кіркоян Х.А. апеляційні скарги ОСОБА_2 та Інгульського відділу ДВС не визнав, просив у їх задоволені відмовити, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції.
Заявник ОСОБА_3 та стягувач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду вказаним положенням закону не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частиною першою статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч.2 ст. 450 ЦПК України).
Аналогічні роз`яснення містяться і у абз.1 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».
Як вбачається із копії інформації про виконавче провадження №25563649 з виконання виконавчого листа №2-4030, виданого 22 березня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є ОСОБА_2 . 
При цьому, необхідно зазначити, що стягувач ОСОБА_2 , всупереч приписам ч.1 ст.450 ЦПК України, не була залучена до участі у розгляді даної справи у належному процесуальному статусі, і відповідно, розгляд справи відбувся за її відсутності. Разом з тим, предметом вимог скарги ОСОБА_3 на неправомірні дії державного виконавця, є питання, вирішення яких судом безпосередньо впливає на права, обов`язки та інтереси стягувача ОСОБА_2 на вказані обставини остання посилалася у своїй апеляційній скарзі.
Частиною першою статті 6 Конвенції кожному гарантується право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Із посилання на параграф 87 у справі "Салов проти України" (заява № 65518/01) ЄСПЛ визначив, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. "Ruiz-Mateos v. Spain", рішення від 23 червня 1993 року, серія A, № 262, с. 25, параграф 63).
Понад те, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands", рішення від 27 жовтня 1993 року, серія A, № 274, с. 19, параграф 33 та "Ankerl v. Switzerland", рішення від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, с. 1567-68, параграф 38).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі "Ruiz-Mateos v. Spain", наведене вище, с. 25, параграф 63).
Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_2 порушені через її незалучення до участі у справі та непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції не виконав своїх обов`язків, визначених законом, повно, всебічно й об`єктивно не з`ясував усіх обставин справи, не надав їм належної оцінки та ухвалив судове рішення, яке не можна визнати законним та обґрунтованим.
Дана обставина в силу п.п.3 та 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нового судового рішення. За такого доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неповідомлення її про дату, час та місце розгляду справи є доречними.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1999 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2009 року розірвано ( т.1 а.с.4).
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.5).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2009 року, яке в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2010 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття( т.1 а.с.89-90,115-116). 
Із наявної в матеріалалх справи копії інформації про виконавче провадження, вбачається, що 01 квітня 2011 року постановою державного виконавця Центральним відділу ДВС було відкрито виконавче провадження №25563649 про примусове виконання виконавчого листа, виданого 22 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 2-4030 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , 2003 року народження (т.1 а.с.209-212).
22 лютого 2012 року старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС ММУЮ Риндіною З.В. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження у межах суми звернення стягнення 2495,32 грн.
02 березня 2012 року постановою цього ж державного виконавця звільнено майно боржника ОСОБА_3 з- під арешту, оскільки відсутній борг по аліментам на підставі ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». 
Пунктом 3 вказаної постанови передбачено направлення копії такої постанови на виконання до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання, та сторонам.
Підстави для зняття арешту на дату винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту були передбачені ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідна постанова державного виконавця не оскаржувалася, докази її скасування в матеріалах справи відсутні, а відтак, вона є чинною.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, в редакції станом на 01 січня 2012 року, державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно.
За приписами ст.26 цього Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Записи про обтяження погашаються на підставі актів (рішень) уповноважених на це органів або посадових осіб. 
Відповідно до абз. 3 п.67 постанови Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів  № 868 від 17 жовтня 2013 року, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, є: рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно.
За положеннями 5.15.2 наказуМіністра юстиції України N 74/5 від 15 грудня 1999 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158 «Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій», у разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби (додаток 40), не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання.
Пунктом 15 Інструкції з примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 06 липня 2020 року, на нерухоме майно ОСОБА_3 накладено арешт на все нерухоме майно на підставі постанови державного виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ від 22 лютого 2012 року (дата державної реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12199524 від 23 лютого 2012 року, номер запису про обтяження 29795634 (спеціальний розділ), номер запису про обтяження 29795601 (актуальна ініформація про державну реєстрацію обтяжень) (т.1 а.с.168-170). Інформації щодо його зняття арешту відповідно до постанови державним виконавця від 02 березня 2012 року Державний реєстр не містить.
Зважаючи на вищенаведені обставни справи та норми діючого на час винесення державним виконавцем Центрального відділу ДВС постанови про зняття арешту, останній повинен був направити постанову про скасування обтяжень до відповідного державного органу, чого за обставин цієї справи зроблено не було. Даних на спростування виконання вищевказаних приписів закону державним виконавцем матеріали скарги не містять. 
03 вересня 2018 року до Інгульського ВДВС з Центрального відділу ДВС ТУЮ у Миколаївській області надійшли матеріали цього виконавчого провадження та постановою від 05 вересня 2018 року державним виконавцем Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбовим Р.Е. вказане виконавче провадження прийнято до виконання.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року, збільшено розмір аліментів встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2010 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2300,00 грн. щомісячно, з урахуванням індексу інфляції, починаючи з моменту вступу рішення в законну силу і до досягнення дитиною повноліття. 
Виконавчий лист № 2-4030 від 22 березня 2011 року, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з боржника на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини доходів боржника щомісячно, відкликано( т.1 а.с. 162-167).
23 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до начальника Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про закінчення виконавчого провадження № 25563649 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 у розмірі ј частини всіх видів заробітку, зняття арешту з усього нерухомого майна та повернення виконавчого листа до Ленінського районного суду м. Миколаєва ( т.1 а.с.161).
Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_3 вказував, що закінчуючи виконавче провадження головний державний виконавець не скасував арешт з нерухомого майна, що порушує його право власності.
При цьому доводів щодо порушення державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» при винесені постанови 26 червня 2020 року про закінчення виконавчого провадження №25563649 скарга ОСОБА_3 не містить, лише посилання на порушення його права власності.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що арешт накладений державним виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ у 2012 році не знятий.
Після передачі виконавчого провадження державному виконавцю ОСОБА_5 , останній набув прав та обов`язків по вказаному виконавчому провадженню, однак при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, він не вчинив всі необхідні дії передбачені ч.2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження».
Вважаючи скаргу ОСОБА_3 обґрунтованою, проте не погоджуючись із способом поновлення порушеного права ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку, що державний виконавець був зобов`язаний самостійно зняти арешт з майна. Оскільки таких дій ним вчинено не було, суд визнав бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р.Е. щодо не зняття арешту з нерухомого майна скаржника неправомірною та зобов`язав зняти арешт.
Проте з таким висновком суду колегія не може погодитися з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження" про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
За приписами ч.ч.4,5 ст. 59 Закону України "Провиконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 
Цей перелік є вичерпним, та розширеному тлумаченню не підлягає.
26 червня 2020 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбовим Р. Е. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 25563649 на підставі п.10 ч.1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».
Рішень щодо арешту на належне ОСОБА_3 нерухоме майно державний виконавець Інгульського відділу ДВС Гаїбов Р.Е. в рамках виконавчого провдження не приймав.
Отже, зважаючи на прийняття судом рішення про відкликання виконавчого листа №2-4030/2009 виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 22 березня 2011 року та відсутність заборгованості за цим провадженням, про що не заперечує і стягувач у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що у державного виконавця були обгрунтовані підстави для закінчення виконавчого провадження.
В той же час, з огляду на чинність постанови державного виконавця від 02 березня 2012 року про зняття арешту з нерухомого майна, належного заявникові, підстав для повторного зняття арешту не було. 
За такого, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги головного державного виконавця Інгульського віддул ДВС Гаїбова Р.Е. щодо відсутності підстав для скасування арешту при винесені постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. 
Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Зважаючи на обставини справи та те, що фактично вирішенню підлягає питання щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, належного заявникові, яке на думку колегії суддів належить до повноважень начальника відділу, якому цей державний виконавець підпорядкований, в порядку здійснення контролю за рішеннями, діями державного виконавця.
Поряд з цим, ОСОБА_3 , вважаючи порушеними свої права, як власника майна на яке накладено арешт у межах виконавчого провадження, і не вирішення його вимоги відповідно до заяви від 23 червня 2020 року в частині зняття арешту, до начальника відділу ДВС із заявою про припинення обтяження на належне йому майно не звертався.
Отже, колегія суддів вважає, що відсутня неправомірна бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні щодо не зняття арешту з майна боржника відповідно до ст.59 Закону України "Про виконавче провадження". Державний виконавець, який зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України "Про виконавче провадження".
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 .
Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Р.Е. та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягають стягненню судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 2270 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення.
У задоволені скарги ОСОБА_3 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 2270 грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська
Судді                                                                        Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 квітня 2021 року