ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 753/1785/17
провадження № 51-1302км19
 
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 , 
прокурора                                                       ОСОБА_5 ,                                      
представника потерпілого                         адвоката ОСОБА_6 ,
представника цивільного відповідача     ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника                     ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача - КП «Центр організації дорожнього руху» ОСОБА_10 на вирок Київського апеляційного суду від 14 лютого            2019 року у кримінальному провадженні № 12016100000001665 за обвинуваченням
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця  с. Кобижча Бобровицького району Чернігівської області, жителя             м. Києва,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року                    ОСОБА_11 визнано винуватим у порушенні правил дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, та засуджено за ч. 2            ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК. 
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , стягнуто у солідарному порядку з засудженого ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» на його користь:
- 27 405,42 грн – у рахунок відшкодування матеріальної шкоди;
- 50 000 грн – у рахунок відшкодування моральної шкоди;
- 12 800 грн – процесуальних витрат на правову допомогу.
Також стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» на користь потерпілого 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Районний суд установив, що ОСОБА_11 07 жовтня 2016 року приблизно о 13:15 під час виконання ремонтних робіт на площі Харківській у м. Києві, керуючи автомобілем «ГАЗ-3307» у порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3. та пунктів 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України (далі – ПДР) проявив неуважність, при здійсненні руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, унаслідок чого здійснив наїзд на працівника ремонтної бригади – потерпілого ОСОБА_9 , що заподіяло останньому тяжких тілесних ушкоджень.
При перегляді вироку 14 лютого 2019 року Київський апеляційний суд вказане рішення у частині призначеного покарання скасував та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Також цей суд ухвалив нове рішення в частині цивільного позову. Стягнув солідарно з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» на користь потерпілого ОСОБА_9 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Рішення місцевого суду щодо вимог цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» моральної шкоди скасував та призначив у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд у цьому суді.
Зазначає, що поза увагою апеляційного суду та без належної оцінки залишилося те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами потягне за собою втрату ним робочого місця, оскільки останній є досвідченим водієм з понад 30 річним стажем і його трудова діяльність безпосередньо пов`язана з керуванням цими засобами.
Стверджує, що судами обох інстанцій неправильно вирішено цивільний позов потерпілого, так як цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким керував ОСОБА_11 , та який належить КП «Центр організації дорожнього руху» була застрахована, а тому завдану потерпілому шкоду в межах ліміту страхового відшкодування необхідно було стягнути зі страхової компанії ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія». Також у порушення вимог цивільного та кримінального процесуального законодавства судами обох інстанцій прийнято неправильне рішення про солідарну цивільно - правову відповідальність         ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» щодо відшкодування потерпілому завданої матеріальної та моральної шкоди, а відтак оскаржуваний вирок апеляційного суду, на думку захисника, був ухвалений без додержання вимог статей 128, 129, 370 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).  
Представник цивільного відповідача ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду та зменшити суму, яка підлягає солідарному  стягненню з ОСОБА_11 та  КП «Центр організації дорожнього руху» на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування завданої моральної шкоди до 50 000 грн.
На переконання останнього, у своєму рішенні апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів у доведеність свого висновку про необхідність збільшити до 200 000 грн суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільних відповідачів на користь потерпілого, у зв`язку з чим ухвалений цим судом вирок в частині вирішення цивільного позову не ґрунтується на вимогах закону і підлягає зміні.
У касаційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляду цьому суді через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. 
На доведеність своїх вимог представник потерпілого зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги того, що ОСОБА_11 свою вину у вчиненому фактично не визнав, щиро не розкаявся і завдану потерпілому шкоду не відшкодував, а тому вважає, що призначене цим судом останньому покарання не відповідає характеру та тяжкості вчиненого ним злочину і є явно несправедливим через м`якість.
Також він вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільних відповідачів на користь ОСОБА_9 , є малою, оскільки ця сума не відповідає характеру та обсягу фізичних і душевних страждань, які  переніс потерпілий в результаті дій ОСОБА_11 , і, зокрема, не відповідає ступеню отриманих ним тілесних ушкоджень, що призвели до тривалого розладу  здоров`я та позбавили його можливості працювати і вести звичайний спосіб життя.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, у задоволенні касаційних скарг інших учасників просив відмовити. 
Представник цивільного відповідача ОСОБА_7 просила задовольнити касаційну скаргу КП «Центр організації дорожнього руху», у задоволенні касаційної скарги представника потерпілого відмовити, а вирішення питання щодо касаційної скарги захисника ОСОБА_8 поклала на розсуд колегії суддів. 
Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційних скарг та залишити оскаржуваний вирок в силі.  
Інших учасників було належним чином повідомлено про час і місце касаційного розгляду справи, однак вони у судове засідання не з`явилися.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку про таке.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок судів обох інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні  кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з матеріалів провадження, вказаних вимог закону апеляційний суд повністю дотримався. При призначенні покарання ОСОБА_11 цей суд  врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, необережну форму вини, конкретні обставини ДТП та дані про особу засудженого, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується виключно позитивно і на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також часткове відшкодування ним завданої шкоди потерпілому. 
Разом з цим, зважаючи на те, що засуджений ОСОБА_11 будучи досвідченим водієм з понад 20 річним стажем припустився грубих порушень ПДР, що призвело до тяжких наслідків – заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначити ОСОБА_11 додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.    
Призначене цим судом ОСОБА_11 покарання за своїм розміром відповідає тяжкості вчиненого злочину, обставинам справи та даним про його особу і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим як унаслідок суворості, так і м`якості колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів касаційних скарг сторін про неправильне вирішення у справі цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 то такі є слушними.
Відповідно до ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається за правилами визначеними цим Кодексом з дотриманням норм і положень Цивільного процесуального кодексу України  та Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Потерпілий ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявив цивільний позов в якому просив суд стягнути з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1 000 000 грн, у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 27 405, 42 грн, та           12 800 грн витрат на правову допомогу. (т. 1 а. с. 17-35, т. 2 а. с. 6-24 ). Також просив стягнути на його корить з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» 26 100 грн у рахунок відшкодування матеріальної та 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 6-24).   
Ці позовні вимоги суд першої інстанції задовольнив частково, постановивши рішення про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху».
Однак таке рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах норм цивільного права. 
Так, згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Згідно з наказом директора КП «Київдорсервіс» (пізніше перейменовано на          КП «Центр організації дорожнього руху») від 13 березня 2006 року № 39            ОСОБА_11 був прийнятий на посаду водія спеціального вантажного автомобіля і станом на 07 жовтня 2016 року перебував у трудових відносинах із цим підприємством.
Відповідно до наказу директора підприємства від 6 червня 2006 року № 97          для оперативного вирішення службово - виробничих питань за ОСОБА_11 був закріплений службовий автомобіль «ГАЗ-3307» д. н. з. НОМЕР_1 . 
07 жовтня 2016 року згідно подорожнього листа № 115061 ОСОБА_11 на закріпленому автомобілі виконував завдання відповідно до Наряду на виконання робіт, виданого КП «Київдорсервіс». (т. 1 а. с. 192).
Таким чином, на підставі зазначених норм цивільного закону завдану потерпілому шкоду зобов`язане відшкодовувати КП «Центр організації дорожнього руху», як власник джерела підвищеної небезпеки (автомобіля), зважаючи на наявність у нього трудових відносин з ОСОБА_11 . Останнє, у свою чергу, відповідно до положень ст. 1191 ЦК має право заявити вимоги про стягнення цих коштів із засудженого в порядку регресу.
При перегляді вироку місцевого суду ці порушення суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, їх не виправив, а навпаки, прийняв своє рішення про збільшення суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого до 200 000 грн та її стягнення з відповідачів у солідарному порядку.
Крім того, поза увагою судів обох інстанцій також залишились і положення       ст. 1194 ЦК згідно яких особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8625764                 від 09 жовтня 2015 року, КП «Київдорсервіс» (пізніше КП «Центр організації дорожнього руху») застрахувало автомобіль «ГАЗ-3307» д. н. з. НОМЕР_1 у         МФ ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» зі страховим лімітом за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в сумі 100 000 грн та, відповідно, майну в сумі 50 000 грн (т. 1, а. с. 129).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, рішення апеляційного суду у вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_11 та             КП «Центр організації дорожнього руху» у солідарному порядку завданої  моральної та матеріальної шкоди ухвалено без додержання вимог статей 128, 370 КПК, що перешкодило цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до положень ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
За правилами ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги задовольнити частково, вирок апеляційного суду та в порядку ст. 433 КПК вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» у солідарному порядку завданої моральної та матеріальної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.    
При новому розгляді суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене та постановити законне і обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_6 в інтересах  потерпілого ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача - КП «Центр організації дорожнього руху» ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вироки Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року щодо ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_11 та КП «Центр організації дорожнього руху» про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті судові рішення в частині, що не скасована, залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
__________________                         __________________                    __________________  
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                       ОСОБА_3