ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 р. 	Справа № 520/1267/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків,  по справі № 520/1267/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського зонального відділу військової служби правопорядку (далі по тексту – відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у ненаданні відповіді ОСОБА_1 на питання зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви позивача від 17 листопада 2020 р. адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку;
- зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути питання зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 р. адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку;
- визнати протиправною бездіяльність Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у не запрошенні Адвоката позивача на розгляд заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 р. адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку;
- зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 р. адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст. 18 та 19 ЗУ «Про звернення громадян»;
- зобов`язати Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, при розгляді заяви позивача від 17.11.2020 не було надано відповідей на питання, зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 останньої, а також в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», не запрошено представника позивача на участь у розгляді такої заяви позивача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 по справі № 520/1267/21 позовну заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Харківського зонального відділу військової служби правопорядку (код ЄДРПОУ 24289933, майдан Небесної Сотні, буд. 6, м. Харків, 61001) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку (код ЄДРПОУ 24289933, майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 6, м. Харків, 61050), яка полягає у не запрошенні адвоката позивача на розгляд заяви ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 17 листопада 2020 року, адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку.
Зобов`язано Харківський Зональний відділ Військової служби правопорядку (код ЄДРПОУ 24289933, майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 6, м. Харків, 61050) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 17 листопада 2020 року, адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст.18 та ст.19 Закону України "Про звернення громадян", з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 55.03.2021 по справі № 520/1267/21 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.12.2018 по справі №826/6825/16 та рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України», зазначає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді позивачу на питання зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 його заяви позивача від 17 листопада 2020, адресованої Харківському Зональному відділенню Військової служби правопорядку. Також стверджує про необхідність встановлення судового контролю відповідно до ст. 382 КАС України, оскільки відповідачем не надано до суду жодних доказів того, що рішення ним буде виконано повністю та вчасно.
Відповідач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у відповідь на заяву позивача, в якій він просив перевірити та виявити чи вчинялися позивачем у період проходження служби правопорушення і чи є вони наслідком отримання поранення, а також взяти участь у розгляді такої заяви, Харківським зональним відділом Військової служби правопорядку була надана мотивована відповідь, що в період проходження позивачем військової служби в Збройних Силах Союзу PCP з 27.04.1979 по 20.02.1981 посадовим особам Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку дати відповіді на питання неможливо в зв`язку з тим, що Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 (Відомості Верховної Ради України, 2002, № 32, ст. 225) та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу. Тобто, вказана відповідь містить повідомлення про відмову, на підставі норм пункту 8 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян». Посилаючись на положення ст. ст.1, 2, 3, 7 Закону України “Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України”, стверджує, що посадові особи Військової служби правопорядку мають додаткові права і обов`язки лише у межах Збройних Силах України, а позивач запитував інформацію про вчинення ним дій, неперебуваючи та непроходячи службу саме в складі Збройних Сил України. Доводи позивача про застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах по справам №804/9185/15, № 826/6825/16 та № 826/4418/14, вважає неприйнятними, оскільки правовідносини у цій справі та у вказаних не є подібними. 
Крім того, зауважив, що відповідно до листа Харківського зонального відділу Військової службі правопорядку від 06.04.2021 № 1201 відповідачем добровільно виконано рішення суду першої інстанції до набрання ним законної сили, що суперечить доводам позивача про ухилення від виконання рішення суду та необхідності застосування положень ст. 382 КАС України.
Позивач в надісланих до суду письмових поясненнях наполягав, що відповідач намагається ввести суд в оману, стверджуючи, що ОСОБА_1 звертався до нього з запитом, а не зі зверненням, як було насправді. Враховуючи, що порушені позивачем у зверненні питання стосувались подій, які мали місце під час проходження ним військової служби, позивач обґрунтовано звернувся зі зверненням до органу державної влади до компетенції, якого входить попередження, виявлення, припинення кримінальних та інших правопорушень, вчинених у військових частинах, а також в інших місцях військовослужбовцями, а тому дане звернення повинно бути розглянуто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», а не як на запит на інформацію.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 17.11.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою, в прохальній частині, якої позивач просив:
1. Перевірити та виявити чи вчинялись позивачем у період проходження його військової служби кримінальні, адміністративні та дисциплінарні правопорушення, а також під час отримання ним поранення та контузії у період проходження військової служби.
2. В процесі розгляду даного звернення перевірити та встановити чи є поранення та контузії позивача наслідком:
2.1. Вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення?
2.2. Вчинення позивачем дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння?
2.3. Навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю?
Бажав взяти участь у розгляді даного звернення через свого представника - адвоката Уманця Андрія Ігоровича.
Листом від 19.11.2020 №3399 на адресу позивача направлена відповідь, в якій зазначено, що за період проходження позивачем військової служби в Збройних Силах Союзу РСР з 18.04.1978 по 13.05.1980 посадовими особам Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку дати відповіді на питання неможливо у зв`язку з тим, що Військова служба правопорядку у Збройних Силах України створена 07.03.2002 та не є правонаступником будь-якого правоохоронного органу.
Зі змісту листа вбачається, що розгляд заяви позивача відбувся без участі заявника та/або його уповноваженого представника.
Вважаючи, що з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність, яка полягає у ненаданні відповіді на пункти 1, 2 та підпункти 2.1, 2.2 та 2.3 вимог прохальної частини заяви позивача від 17.11.2020, та розгляд заяви з порушенням права ОСОБА_1 на участь у розгляді звернення через свого представника, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у незапрошенні адвоката позивача на розгляд заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 р. адресованої відповідачу, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідачем при розгляді заяви не виконано свого обов`язку щодо запрошення позивача для участі у розгляді його заяви чим порушено право заявника особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви та бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, що в свою чергу призвело до недотримання відповідачем вимог статей 18, 19 Закону України «Про звернення громадян».
Зобов`язуючи повторно розглянути заяву позивачу від 17 листопада 2020 р. адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст. 18 та 19 Закону України “Про звернення громадян” суд першої інстанції зазначив, що саме в такий спосіб порушене право ОСОБА_1 на належний розгляд його заяви буде відновлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у ненаданні відповіді ОСОБА_1 на питання зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви позивача від 17 листопада 2020 р. адресованої Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви позивача від 17 листопада 2020, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині охоплюються обраним судом способом захисту порушених прав позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в даній справі, суд зазначив, що згідно з приписами ч.1 ст. 382 КАС України, встановлення такого контролю є правом, а не обов`язком суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду в частині відмови в задоволенні позову), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 р. № 393/96 (далі по тексту - Закон № 393/96).
Статтею 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) АДРЕСА_2 , осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 18 Закону № 393/96, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Згідно зі ст. 19 Закону № 393/96, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналіз вищевказаних норм вказує, що звернення, яке відповідає вимогам Закону № 393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.
Аналогічний висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 804/9185/15.
Колегія суддів зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. у справі № 342/158/17.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що під час розгляду заяви позивача відповідачем не було забезпечено участі представника позивача, тобто, відповідь на вказану заяву Харківським Зональним відділом Військової служби правопорядку надана без дотримання вимог Закону № 393/96.
Разом з цим, з огляду на факт надання вказаної відповіді твердження апелянта про допущення протиправної бездіяльності щодо ненадання відповіді за зверненням позивача, є хибними. Неналежний розгляд звернення, зокрема без дотримання вимог Закону № 393/96 в частині забезпечення участі позивача та/або його представника при розгляді його звернення є підставою для зобов`язання Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2020, адресовану Харківському Зональному відділу Військової служби правопорядку з дотриманням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України "Про звернення громадян", що і було зроблено судом першої інстанції.
З приводу позовних вимог в частині визнаня протиправною бездіяльності Харківського Зонального відділу Військової служби правопорядку, яка полягає у ненаданні відповіді ОСОБА_1 на питання, зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви позивача від 17 листопада 2020 та зобов`язання відповідача повторно розглянути їх, колегія суддів, враховуючи наведені вище обставини щодо порушення відповідачем самої процедури розгляду заяви позивача шляхом незалучення його представника та у зв`язку з цим зобов`язання останнього повторно розглянути вказану заяву ОСОБА_1 , вказує, що надання відповідей на порушені заявником питання у заяві від 17.11.2020, з урахуванням висновків суду, буде здійснено відповідачем під час повторного розгляду такої заяви із дотриманням вимог Закону України “Про звернення громадян”, зокрема, в частині залучення до розгляду заяви представника позивача.
Додаткове зазначення про такий обов`язок відповідача окремо не є тим способом захисту, який буде ефективним для віднослення порушеного права позивача у спірних відносинах. 
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що в ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що звернення позивача від 17.11.2020 належним чином не розглянуто, питання, зазначені в пунктах 1, 2 та підпунктах 2.1, 2.2 та 2.3 заяви позивача, підлягають повторному, повному, всебічному дослідженню відповідачем, а відтак позовні вимоги в цій частині охоплюються обраним судом першої інстанції способом захисту порушених прав позивача та додатково задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, КАС України чітко визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах покладено саме на суд, який, в разі неподання такого звіту, ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина “судового розгляду” (зокрема, пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі “Шмалько проти України”).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі “Класс та інші проти Німеччини”, “одним з основоположних принципів демократичного суспільства є принцип верховенства права, пряме посилання на який міститься у преамбулі Конвенції. Із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури” (пункт 55).
Отже, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення є заходом для забезпечення конституційного права на судовий захист. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Водночас, колегія суддів зазначає, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Зазначена правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові по справі №235/7638/16-а від 31.07.2018.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звертав увагу на те, що застосування статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи - позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічний висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 0640/3719/18 та від 11.06.2020 у справі № 640/13988/19.
Як встановлено судом, позивачем не наведено переконливих аргументів, підтверджених доказами, стосовно того, що у разі невжиття судом процесуальних заходів, передбачених статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалене у цій справі судове рішення по суті спору залишиться невиконаним, або для його належного виконання слід буде докласти значних зусиль, в тому числі, шляхом ініціювання нового провадження.
Із врахуванням вищевикладеного, відсутність обставин, які б підтверджували, що рішення суду не буде виконано відповідачем, колегія суддів не вбачає підстав для встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в рішенні суду повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Ссрявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303- A, пункт 29).
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -   

                                                            ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 по справі № 520/1267/21 в частині відмови в задоволенні позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова