КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
18 травня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 368/944/20
провадження № 22-ц/824/6214/2021
Київський  апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.
 
учасники справи:
 
позивач  -  фізична особа-підприємець ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 
 
на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2021 року у складі судді Кириченка В.І.
 
у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року ФОП ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу.
У мотивування вимог зазначав, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК 8136353, за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «Тойота», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 ».
14 листопада 2018 року близько 21 год. 35 хв. в м. Києві на проспекті Броварському, 16А мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «TOYOTA CAMRY» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .
У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження у справі №754/16669/18 було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.
Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С18-404 від 09 грудня 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_2 », склала 96 203,24 грн.
Посилався на те, що факт ДТП 14 листопада 2018 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 30 825,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням.
Уважав, що ПрАТ СК «ВУСО», відшкодувавши матеріальну шкоду в сумі 30 825,62 грн, заподіяну ОСОБА_2 внаслідок ДТП 14 листопада 2018 року, отримало право регресної вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування.
Зауважував, що 10 березня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 », укладено Договір №10/03/2020 про відступлення права вимоги, за яким новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування (Поліс) №АК 8136353.
Зазначав, що з метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_2 07 квітня 2020 року було направлено лист про відступлення права вимоги та Акт (Вимогу) №03708-24 про відшкодування збитків в порядку регресу, проте ОСОБА_2 ніяких дій щодо погашення заборгованості в добровільному порядку вчинено не було.
На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 30 825,62 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн та витрати на правову допомогу - 10 757,60 грн.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, 28 січня 2021 року позивач та його представник  звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Уважають, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування скарги вказують, що обставина, за якою ОСОБА_2 вчинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння, чим вчинив правопорушення, передбачені статтею 124 та частиною першою статті 130 КУпАП, беззаперечно підтверджується постановами Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року у справі №754/16391/18 та від 15 лютого 2019 року у справі №754/16669/18.
24 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
У відзиві представник відповідача зазначає, що факт перебування ОСОБА_2 у власному авто в стані алкогольного сп`яніння ним не заперечувався, але останній зауважує, що ОСОБА_2 не перебував за кермом, оскільки за кермом була його дружина.
Указував, що під час розгляду справ про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , останній заперечував свою вину у скоєнні ДТП в стані алкогольного сп`яніння.
Вважає, що ДТП несе фіктивний характер і має на меті безпідставне стягнення коштів з ОСОБА_2 .
Уважає, що позивачем не представлено суду доказів того, що пошкодження транспортного засобу Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_2 », отримані саме під час ДТП, та не підтверджено розміру збитків.
Посилається на те, що автотоварознавча експертиза від 09 грудня 2018 року не відповідає дійсності, оскільки проведена без належного огляду пошкодженого транспортного засобу, за фотокартками, огляд та оцінка експертом пошкоджень авто ОСОБА_4 відбувся без присутності ОСОБА_2 .
Окрім того, представник відповідача заперечує справжність отримання ОСОБА_4 коштів від ПрАТ «Вусо» в рахунок виплати страхового відшкодування.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України).
Згідно частин першої та третьої статті 363 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ціна позову визначена у розмірі 30 825,62 грн, тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Жодних виняткових обставин, які потребують додаткового з`ясування та пояснення за участю сторін у справі колегією суддів не встановлено, а тому за змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.
Таким чином, клопотання як представника позивача, так і представника відповідача про розгляд справи з повідомлення учасників справи задоволенню не підлягає. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довів, що внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, якими є автомобілі, встановлено вину водія ОСОБА_2 , його перебування в стані алкогольного сп`яніння та наявність права регресного позову до відповідача.
Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується з огляду на таке.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.     Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 14 листопада 2018 року близько 21 год. 35 хв. в м. Києві на проспекті Броварському, 16А мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Ауді», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_4 .
Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 10  200 грн позбавлено права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.9(а) Правил дорожнього руху України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння.
Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року закрито провадження відносно ОСОБА_2 за спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП.
Місцевим судом під час розгляду адміністративного матеріалу було встановлено, що ОСОБА_2 порушив пункти 10.9 Правил дорожнього руху України, в його діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте провадження було закрито у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП.
Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, вищезазначені постанови в апеляційному порядку не оскаржувались, а отже набрали законної сили та є чинними.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З обставин, установлених постановами Дніпровського районного суду м. Києва від              19 грудня 2018 року та 15 лютого 2019 року вбачається, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та частиною першою статті 130 КУпАП, встановлена.
Отже, обставини наявності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та частиною першою статті 130 КУпАП, встановлена судом та не потребує доказування.
Доводи, викладені у відзиві стороною відповідача, що ОСОБА_2 не перебував за кермом, оскільки за кермом була його дружина, а також те, що                 ОСОБА_2 заперечував свою вину, не заслуговують на увагу суду, оскільки дані обставини були встановлені судом під час розгляду справ про адміністративне правопорушення, отримали належну правову оцінку та прийняті судом першої інстанції постанови відповідачем не оскаржувались.
24 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК 8136353, за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «Тойота», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 ».
У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Ауді», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ».
Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С18-404 від 09 грудня 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_2 », склала 96 203,24 грн, а вартість матеріального збитку 38 190,74 грн.
Факт ДТП 14 листопада 2018 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом №03708-24 від 05 квітня 2019 року. 
ПрАТ СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 30 825,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням.
10 березня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 », укладено Договір № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування (Поліс) №АК 8136353.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Таким чином, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 38.1.1.а ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Як передбачено ст. 9.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та вказаного Поліса обов`язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, становить 100 000 грн на одного потерпілого.
Відповідно до ст. 28 вказаного Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
За змістом ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. 
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, враховуючи, що ПрАТ «СК «ВУСО»було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 30 825,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням, у позивача, як правонаступника ПрАТ «СК «ВУСО», виникло право регресної вимоги до завдавача шкоди та винуватця ДТП ОСОБА_2 . 
Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С18-404 від 09 грудня 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_2 », склала 96 203,24 грн, а вартість матеріального збитку 38 190,74 грн.
Як зазначено вище, факт ДТП 14 листопада 2018 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом №03708-24 від 05 квітня 2019 року. 
ПрАТ СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 30 825,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням.
Таким чином, відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, в силу вимог статті 1191 ЦК України зобов`язаний відшкодувати шкоду у розмірі виплаченого ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування - 30 825,62 грн.
Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.
Натомість аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що у справі відсутні докази того, що ушкодження транспортного засобу Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_2 », отримані саме під час ДТП та не підтверджено розміру збитків, а також, що автотоварознавча експертиза від 09 грудня 2018 року не відповідає дійсності, оскільки проведена без належного огляду пошкодженого транспортного засобу, за фотокартками, огляд та оцінка експертом пошкоджень авто ОСОБА_4 відбувся без присутності ОСОБА_2 є необґрунтованими з огляду на наступне. 
Не погоджуючись із наданим позивачем Звітом про визначення вартості матеріального збитку та заявленим розміром відшкодування, відповідач не подавав під час розгляду справи судом першої інстанції клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, свого висновку також не надав.
Отже, відповідач не спростував доводів сторони позивача.
Окрім того, безпідставним є заперечення представника ОСОБА_2 щодо справжності отримання ОСОБА_4 коштів від ПрАТ «Вусо» в рахунок виплати страхового відшкодування, оскільки в матеріалах справи на підтвердження перерахування страховою компанією страхового відшкодування потерпілому у ДТП міститься копія квитанції, з якої вбачається, що вона підписана працівником банку та скріплена печаткою.
Докази, які б спростовували факт виплати ПрАТ «Вусо» страхового відшкодування ОСОБА_4 , у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, суд першої інстанції під час встановлення обставин справи залишив поза увагою те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частиною першою статті 130 КУпАП, встановлена Дніпровським районним судом м. Києва у постановах від 19 грудня 2018 року та 15 лютого 2019 року, дорожньо-транспортна пригода була визнана ПрАТ «СК «Вусо» страховим випадком та виплачено потерпілому страхове відшкодування, що є підставою для звернення позивача, як правонаступника ПрАТ «СК «Вусо», з регресною вимогою до винуватця ДТП, у зв`язку з чим місцевим судом дійдено помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції допустив неповноту встановлення фактичних обставин та неправильне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представником позивача було заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 757,60 грн.
Відповідно до частини першої пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1)      у разі задоволення позову - на відповідача;
2)      у разі відмови в позові - на позивача;
3)      у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем для захисту своїх прав було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №1 від 10 грудня 2019 року, пунктом 4.1.1.1 якого сторони погодили, що розмір 1 години роботи адвоката становить 1 921 грн.
В якості доказів на підтвердження факту понесення та оплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 757,60 грн позивачем надано копію Додаткової угоди №4 Акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору надання правової (правничої) допомоги №1 від 10 грудня 2019 року, відповідно до якого адвокат витратив 9,5 годин на підготовку та ведення справи, що оцінив у 10 757,60 грн; копію платіжного доручення №39 від 15 травня 2020 року (а.с.48-50).
Жодних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката стороною відповідача заявлено не було ані в суді першої, ані апеляційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів доходить висновку, що розмір витрат, визначений позивачем на правничу допомогу, є завищеним і неспівмірним з ціною позову (становить 34,89% від ціни позову), справа не є складною, спеціальних знань чи зусиль адвоката для підготовки позову та його подачі справа не потребувала, тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, колегія дійшла висновку, що розмір витрат має бути зменшений і розмір їх колегія визначає у сумі 5 000 грн. 
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_2 на користь ФОП « ОСОБА_1 » підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення про задоволення позову частково.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ФОП « ОСОБА_1 » підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн та апеляційної скарги у розмірі 1 261,21 грн, а всього - 2 102,01 грн.
З ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 139,40 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу скаргу позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3   - задовольнити частково. 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2021 року - скасувати.
Позов фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » завдані збитки в порядку регресу у розмірі 30 825,62 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 2 139,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                            В.А. Кравець

Судді                                                                                        О.В. Желепа

                                                                                                  О.Ф. Мазурик