КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи:755/12199/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1267/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна  Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
20 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Махлай Л.Д.,  Ящук Т.І.
          секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом   Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення та 
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року.
 
встановив:
у вересні 2018 року позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва») звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, та вказував, що будинок з 16 лютого 2015 р. знаходився у нього на балансі. У липні 2018 р. відповідач самовільно вселилась в у вказану квартиру та відмовляється її  звільнити.
У грудні 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила, з урахуванням уточнення позовних вимог,  визнати за нею право користування вказаною квартирою, оскільки вона вселилась до квартири зі згоди батька - ОСОБА_2 та періодично в ній проживала. 10.07.2018 вона приїхала до квартири та побачила, що перед вхідними дверима встановлено металеву решітку та опломбовано двері паперовою смужкою. 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року зустрічний позов  було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.  
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020  року основний позов було задоволено - виселено ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та відмовлено в задоволенні зустрічного позову, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду  обставинам справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник  Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П. просить відмовити в задоволенні  апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» - Мацієвська О.П. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції, призначене на 21.01.2021, ОСОБА_1 не з`явилась та направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що вона захворіла,  медичної довідки або листка тимчасової непрацездатності не надала.
В судове засідання, призначене на 11.02.2021 ОСОБА_1 також не з`явилась та направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що вона захворіла на коронавірусну хворобу COVID-19.
В судове  засідання, призначене на 11.03.2021, ОСОБА_1 також не з`явилась та направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що вона хворіє та надала копію результатів проведеного медичного дослідження.
В судове засідання, призначене на 20.05.2021, ОСОБА_1 також не з`явилась та направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що перебуває у відрядженні.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи  разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В даному випадку апелянт ОСОБА_1 , будучи обізнаною про дату, час та місце судового засідання, втретє не з`явилась в судове засідання, та не забезпечила явку свого представника в разі неможливості з`явитись в судове засідання відповідно до положень ст. 58 ЦПК України. Слід зауважити, що всі клопотання від імені ОСОБА_1 були направлені електронною поштою ОСОБА_3 . 
Згідно положень ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи ( п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 . 
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»  - Мацієвської О.П. та представника Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, щобудинок АДРЕСА_2 з 16 лютого 2015 р. знаходився на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №98 від 25.02.2018 будинок було передано на баланс ОСББ «Воскресенський», крім об`єктів  комунальної власності територіальної громади міста Києва, до яких належить квартира АДРЕСА_1 . Наймачем квартири та власником особового рахунку був ОСОБА_4 - батько ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і після його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 самовільно зайняла вищезазначену квартиру. У вказаній квартирі більше ніхто не проживав та не був зареєстрований. 18.07.2018 на адресу відповідача було направлено лист про звільнення самовільно зайнятої квартири, однак відповідач в добровільному порядку не звільнила спірне жиле приміщення, а тому позивач просить виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення та стягнути витрати зі сплати судового збору. 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що шлюб між її батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано 29.02.1980 і їх сім`я тривалий час проживала у спірній квартирі.  Вона з 1999 року вселилась до спірної квартири за згодою свого батька - ОСОБА_2 та періодично проживала в ній, мала ключі від вхідних дверей, а тому до 10.07.2018 мала право користування вказаним жилим приміщенням. 14.08.2018 вона звернулась до Київської міської ради із заявою, в якій просила визнати її наймачем вказаної квартири, та посилаючись на те, що вона постійно проживає в жилому приміщенні як член сім`ї її батька, бере участь у витратах на утримання та оплату комунальних послуг, іншого житла не має. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020  року первісний позов було задоволено - виселено ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та відмовлено в задоволенні зустрічного позову, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні  зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1   не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки нею не  надано належних та допустимих доказів, що вона вселилася у спірне житлове приміщення з дотриманням встановленого порядку при її вселенні, зокрема, матеріали справи не містять доказів, що була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, за життя наймодавця вона не була зареєстрована в даному жилому приміщенні, це приміщення не було її постійним місцем проживання.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ЖК України.  
27 жовтня 1965 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих було видано ОСОБА_4 та його сім`ї у складі: дружини - ОСОБА_6 , синів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ордер № А32346 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_3 .
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 61 від 13.02.2015 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», будинок АДРЕСА_2  На підставі рішення виконкому Київської міської ради №1494 від 10.09.1968 вул. Воскресенська у м. Києві була утворена шляхом відокремлення від Воскресенського шосе, а інша частина Воскресенського шосе була приєднана до бул. Перова у м. Києві, місце розташування - від бул. Перова до бул. Алішера Навоі.
 З 16.02.2015  будинок був переданий на праві господарського відання та знаходився на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 98 від 25.02.2015 будинок АДРЕСА_2 був переданий на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Воскресенський-7» житловий комплекс по АДРЕСА_2 , крім об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Таким чином, спірна квартира на даний час є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Києва. Після смерті ОСОБА_2 в квартирі ніхто не зареєстрований. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона вселилась до спірної квартири за згодою всіх мешканців та періодично проживала в квартирі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. З дня народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 проживала  разом з матір`ю. Шлюб між батьками ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано 18.12.1986. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 . 05.08.2005 ОСОБА_1 проживала разом з чоловіком. 
У 2005 році на ім`я ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_4 , в якій вона зареєстрована, про що повідомила в судовому засіданні  при розгляді справи в суді першої інстанції.
Відповідно до копії паспорту, наданої апелянтом до справи, вона зареєстрована за вказаною адресою з 21.11.2014, а до цього була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .
У спірній квартирі ОСОБА_1 від дня народження зареєстрована не була, про що свідчать надані нею копії Довідок за Формою-3 від 18.03.1987  та від 05.09.1990. 
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки всім наданим нею доказам, є безпідставним, оскільки судом першої інстанції було досліджено всі надані докази та надано їм належну правову оцінку. 
Посилання апелянта на те, що вона не має у власності іншого житла не можуть бути підставою для визнання за нею права користування спірною квартирою, а крім того, в період шлюбу з ОСОБА_7 було набуто у спільну сумісну власність квартиру.   
Також не можна визнати належними доказами по справі надані апелянтом в матеріали справи копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг: листопад 2014 року, квітень 2015 року, січень 2016 року, березень 2016 року,  травень 2016 року, за газопостачання: березень 2015 року, серпень 2015 року, грудень 2015 року, лютий 2016 року, оскільки вказані послуги були нараховані щодо двох осіб, які в той період проживали та були зареєстровані в  спірному жилому приміщенні, а не ОСОБА_1 разом з членами своєї сім`ї.
 Прізвище « ОСОБА_1 » в графі «Особовий рахунок НОМЕР_1 » та  «Особовий рахунок НОМЕР_2 » було заповнено нею особисто, такі рахунки на її ім`я відкрито не було, а інші дані в квитанціях заповнені від руки  іншим почерком.
В обґрунтування заявленої вимоги про визнання за нею права користування спірною квартирою, ОСОБА_1 давала непослідовні пояснення. Так, в позовній заяві вона вказала,  що в квартирі вона проживала періодично, однак це не було місцем її постійного проживання. У відповіді на відзив на поданий зустрічний позов вказала, що з 1999 року (після досягнення 16 років) проживала разом з батьком до дня його смерті і вважає цю квартиру своїм житлом.
 Однак в судовому засіданні в суді першої інстанції вона стверджувала, що з батьком проживала періодично з 1999 року, а з 2013 року - постійно, при тому, що вона перебуває з 2005 року в шлюбі та має дитину 2006 року народження. 
ОСОБА_1 звернулась із заявою про переведення на неї рахунків по комунальним послугам за адресою спірної квартири до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» 12.07.2018, із заявою про визнання її наймачем спірної квартири до Київської міської ради - 14.08.2018. За життя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до 27.06.2018 із такими заявами не звертались.
Набуття ОСОБА_1 права власності на гаражний бокс в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 також не має правового значення для даного спору.  
Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.
Отже, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в  іншому жилому приміщенні.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Посилання апелянта на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року  (справа №199/9418/16-ц), Верховного Суду від 21травня 2020 року (справа №428/3476/17), постанову Верховного Суду України від 11 липня 2012 року (справа №6-60цс12) не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки в зазначених справах було доведено, що особи вселились в жиле приміщення в якості члена сім`ї наймача, постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. В даній справі такого факту встановлено не було.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня   2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2021 року.
 
Головуючий                                                
Судді