УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/683/14-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю. 
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Микитюк О.Ю., Миніч Т.І.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №274/683/14-ц за позовом Іванковецької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, правонаступником якої є Семенівська сільська рада Бердичівського району Житомирської області, до Бердичівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_1 (1978 року народження), третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_1 (1956 року народження), про визнання рішень незаконними, покладення обов`язку вчинити дії,
за апеляційною скаргою Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області,
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 24 вересня 2020 року суддею Хуторною І.Ю. у м. Бердичеві, повний текст рішення складено 29 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року Іванковецька сільська рада Бердичівського району Житомирської області звернулася в суд із позовом до Бердичівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_1 (1978 року народження), у якому просила: визнати незаконними рішення Бердичівської міської ради від 02 червня 2011 року №131 (далі – рішення № 131) в частині щодо надання дозволу на виготовлення плану сервітутного користування ОСОБА_1 та від 06 грудня 2013 року за №776 (далі – рішення № 776) про затвердження плану сервітутного землекористування щодо надання ОСОБА_1 права сервітутного землекористування земельною ділянкою площею 30 кв.м. для розміщення будівельного вагончику за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Бердичівську міську раду скасувати вказані рішення; зобов`язати ОСОБА_1 розмежувати земельну ділянку, яка належить йому на праві власності, площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 та земельну ділянку з земель запасу Іванковецької сільської ради, шляхом встановлення межових знаків по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 забрати тимчасову споруду - будівельний вагончик із земель запасу Іванковецької сільської ради та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
Обґрунтовано вимоги тим, що 06 грудня 2013 року Бердичівською міською радою прийнято рішення № 776, яким ОСОБА_1 надано право сервітутного землекористування на земельну ділянку площею 30 кв.м. у АДРЕСА_1 . Бердичівська міська рада вважала, що вказана земельна ділянка є землею громадської та житлової забудови і належить до земель Бердичівської міської ради. 
Вищевказане рішення приймалось на підставі рішення Бердичівської міської ради від 02 червня 2011 року № 131. Крім того, підставою прийняття оскаржуваних рішень був проект, виготовлений ПП «Глобус» за замовленням ОСОБА_1 . Проте у проекті відсутнє розмежування земель Бердичівської міської ради та земель запасу Іванковецької сільської ради. 
На ситуаційному плані зазначено, що у користуванні ОСОБА_1 є приватизована ним земельна ділянка площею 1000 кв.м. та земельна ділянка площею 862 кв.м., проте не вказано, кому ці землі належать. На плані також позначено земельну ділянку, площею 30 кв.м, де розташовано будівельний вагончик, проте відсутні відомості про суміжних власників та землекористувачів.
Земля площею 862 кв.м та 30 кв.м під будівельним вагончиком відноситься до земель запасу Іванковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, тому Бердичівська міська рада, приймаючи оспорювані рішення, розпорядилася землею, яка їй не належить. 
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2014 року притягнуто до участі у справі, як третю особу на стороні відповідача – ОСОБА_1 (1956 року народження) (т.1 а.с.78).
Ухвалою цього суду від 20 листопада 2019 року замінено позивача Іванковецьку сільську раду Бердичівського району Житомирської області на належного - Семенівську сільську раду Бердичівського району Житомирської області, у зв`язку з правонаступництвом (т.1 а.с.202).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.
В апеляційній скарзі представники Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області Семенюк Н.В. та ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просять скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання рішень Бердичівської міської ради незаконними, визнати протиправними та незаконними рішення Бердичівської міської ради №131 в частині щодо надання дозволу на виготовлення плану сервітутного користування та № 776 «Про затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у сервітутне користування ОСОБА_1 ».
На їх думку, суд не врахував доводів позову про те, що оспорюваними рішеннями Бердичівська міська рада розпорядилась земельною ділянкою, яка належить до земель запасу сільської ради. При цьому, суд безпідставно проігнорував заявлені представником позивача клопотання про призначення у справі земельно-технічної експертизи, не врахував матеріали постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, а також залишив без уваги клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Управління Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області (далі – Управління).
Також вказали, що у 2013 році справжнім власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 був не ОСОБА_1 , 1978 року народження, а його батько - ОСОБА_1 , 1956 року народження, на якого було складено матеріали про адміністративне правопорушення і який надав інспектору державний акт на право власності на земельну ділянку під будівництво та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Але скориставшись нерозбірливістю працівників Бердичівської міської ради, третя особа – ОСОБА_1 ,1978 року народження, отримав у оренду спірну земельну ділянку.
Суд не оцінив всі наявні у справі докази та безпідставно не витребував у відповідача документи на право користування ОСОБА_1 (1956 р.н.) суміжною земельною ділянкою, площею 862 кв.м. При цьому вказав, що відповідного документа на користування землею ОСОБА_1 (1956 р.н.) не існувало та не існує. Також, вказав на порушення судом строків розгляду справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Бердичівської міської ради Житомирської області просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначив, що у апеляційній скарзі неправильно вказано третьою особою ОСОБА_1 , 1978 року народження, оскільки він відповідно до матеріалів справи є відповідачем, а третьою особою є ОСОБА_1 , 1956 року народження. Вважає обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи. Також, вважає помилковим посилання позивача на те, що суд не залучив до участі у справі представника Управління, оскільки останній неодноразово приймав участь у судових засіданнях. При цьому, представник Управління у 2013 році виніс відносно ОСОБА_1 , 1956 року народження, постанову про адміністративне правопорушення в зв`язку з самовільним зайняттям оспорюваної земельної ділянки. З акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 березня 2013 року № 23/005 та плану-схеми земельної ділянки №3 вбачається, що земельна ділянка розташована в межах м.Бердичева. Крім того, зазначив, що у Розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки від 19 березня 2013 року №23, вказано категорію землі - землі житлової та громадської забудови, а не землі запасу, як це стверджувалося позивачем. Спірна земельна ділянка знаходиться поза межами села, але в межах міста, а вулиця, на якій вона знаходиться, перебуває на балансі комунального підприємства Бердичівської міської ради КП «Бердичівкомунсервіс». Також підтвердженням того, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах міста є наданий суду витяг з публічної кадастрової карти України. Крім того, вказав, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 у справі №274/3238/13-ц встановлено, що позивач не довів належність до земель запасу Іванковецької сільської ради самовільно зайнятої ОСОБА_1 земельної ділянки. Отже, вважає, що позивачем не доведено відношення до спірної земельної ділянки.
У відзиві відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін, розглянути справу у його відсутність. Послався на правильність висновків суду щодо не доведення позивачем порушення своїх прав землекористування Бердичівською міською радою. Зокрема, вказав, що позивач не довів тієї обставини, що земельна ділянка, на якій на час подання позову тимчасово був розміщений будівельний вагончик, входить до складу земель запасу Семенівської сільської ради, а надані суду позивачем докази таких обставин не підтверджують. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 , 1978 року народження, є власником земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 59, 60, 65).
Згідно рішення Бердичівської міської ради Житомирської області №131 від 02.06.2011, законність якого є предметом спору у даній справі, відповідачу ( ОСОБА_1 ) надано дозвіл на виготовлення плану сервітутного землекористування земельною ділянкою, орієнтовною площею 30 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Функціональне призначення об`єкта, який розташований на земельній ділянці - будівельний вагончик (т.1 а.с.4).
Оспорюваним рішенням Бердичівської міської ради Житомирської області №776 від 06.12.2013, затверджено план сервітутного землекористування та надано ОСОБА_1 право сервітутного користування земельною ділянкою, орієнтовною площею 30 кв.м. для розміщення будівельного вагончика, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , терміном на 3 роки (т.1 а.с.5).
Із ситуаційного плану земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому ПП «Глобус-777», вбачається, що до земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , по АДРЕСА_1 , площею 0,0967 га, прилягає земельна ділянка, площею 0,0030 га, яка на плані позначена як ділянка сервітутного землекористування (т.1 а.с. 6).
Також, встановлено, що державним інспектором Управління Іськовим Є.В. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №25/005 за ст. 53-1 КУпАП (дата протоколу не читається). З нього вбачається, що 19.03.2013 ОСОБА_1 для розміщення господарської будівлі та тимчасової споруди зайняв земельну ділянку, загальною площею 0,0039 га із земель запасу Іванковецької сільської ради. ОСОБА_1 , будь-які документи на дану земельну ділянку не надав.
Постановою державного інспектора сільського господарства Житомирської області від 19 березня 2013 року №23/2005 ОСОБА_1 , 1956 року народження, притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У ній зазначено про самовільне зайняття земельної ділянки (не вказано якої саме) та про порушення земельного законодавства останнім (т.1 а.с. 100).
Як вбачається з акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства №23/005, (дата якого не читається), рік 2013 – на території м.Бердичева Житомирської області, складеному державним інспектором сільського господарства у Житомирській області Іськовим Є.В., для розміщення господарської будівлі та тимчасової споруди ОСОБА_1 зайняв земельну ділянку, загальною площею 0,0039 га із земель запасу Іванковецької сільської ради, будь-які документи не надав (т.1 а.с. 102).
Згідно плану-схеми до цього акту, позначено місцезнаходження земельної ділянки, яка самовільно зайнята ОСОБА_1 , земельні ділянки, які складаються із двох частин, вказані без зазначення їх площі та ці ділянки примикають до ділянки, що перебуває у власності відповідача - ОСОБА_1 , (1978 року народження) по АДРЕСА_1 . Ці ділянки відповідно до акта, розташовані на АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 102).
19 березня 2013 року ОСОБА_1 також внесено припис про усунення порушень вимог земельного законодавства (т.1 а.с. 103). 
Згідно листа заступника начальника управління Держземагенства у м.Бердичеві Вигівського О.В. від 10 липня 2014 року, земельна ділянка, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 передана ОСОБА_1 рішенням Бердичівської міської ради № 500 від 17 серпня 2000 року для обслуговування житлового будинку. Повідомлено про відсутність документації із землеустрою щодо встановлення меж м.Бердичева (т. 1 а.с. 85).
Про відсутність належних документів на погодження меж між м. Бердичевом та с. Іванківці підтвердив у судовому засіданні представник Бердичівської міської ради. 
Рішення суду першої інстанції оскаржується у частині законності прийнятих Бердичівською міською радою рішень №131 від 02.06.2011, яким відповідачу ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення плану сервітутного землекористування земельною ділянкою, орієнтовною площею 30 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та №776 від 06.12.2013, яким затверджено план сервітутного землекористування та надано ОСОБА_1 право сервітутного користування земельною ділянкою, орієнтовною площею 30 кв.м. для розміщення будівельного вагончика, яка розташована за цією ж адресою.
В іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги у частині визнання рішень Бердичівської міської ради незаконними, Семенівська сільська рада зазначила, що земельна ділянка, площею 30 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передана ОСОБА_1 (відповідачеві) на праві сервітутного землекористування з порушенням вимог закону, оскільки належить до земель запасу Семенівської сільської ради.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем – Семенівською сільською радою не надано доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка рішенням Бердичівської міської ради від 06.12.2013 за №776 була передана ОСОБА_1 (відповідачеві) на праві сервітутного користування для розміщення будівельного вагончика загальною площею 30 кв.м терміном на 3 роки – належить до земель запасу Семенівської сільської ради. У зв`язку з цим суд вважав, що позивач не довів порушення своїх прав оспорюваними рішеннями Бердичівської міської ради.
Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку. 
Колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, враховуючи таке. 
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У частині першій статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України, який, зокрема, передбачає визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності, в тому числі, органу місцевого самоврядування.
Частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За змістом п.г ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Основним доводом апеляційної скарги є неврахування судом першої інстанції доводів позивача про те, що оспорюваними рішеннями Бердичівська міська рада незаконно розпорядилась земельною ділянкою, яка належить до земель запасу сільської ради.
Проте, будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка, яка передана у сервітутне користування відповідачу, належить до земель запасу Семенівської (Іванковецької) сільської ради, позивач суду не надав.
Так, відповідно до ст. 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.
Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць.
Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.
Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті.
Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки
Проте, проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с. Іванківці, генеральний план цього населеного пункту позивачем суду не надано.
Також, листом начальника управління Держземагенства у м.Бердичеві ОСОБА_3 від 10 липня 2014 року повідомлено про відсутність документації із землеустрою щодо встановлення меж м.Бердичева (т. 1 а.с. 85).
Про відсутність належних документів на погодження меж між м. Бердичевом та с. Іванківці підтвердив у судовому засіданні представник Бердичівської міської ради. 
З акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 березня 2013 року № 23/005 та плану-схеми земельної ділянки №3 вбачається, що земельна ділянка розташована у м.Бердичеві.
Отже, надані представником позивача акт перевірки, протокол та постанова про притягнення третьої особи у справі ОСОБА_1 , 1956 року народження, до адміністративної відповідальності не можуть бути належними та достатніми доказами підтвердження обставин, що спірна земельна ділянка, яка виділена у сервітутне користування ОСОБА_1 , 1978 року народження, перебуває у власності територіальної громади Семенівської сільської ради, зокрема належить до земель запасу даного органу місцевого самоврядування, як зазначав представник останнього. 
Суд першої інстанції також обґрунтовано ухвалою від 24.09.2020 відмовив у призначенні у справі судової земельно-технічної експертизи, оскільки матеріали справи свідчать, що документи щодо розмежування населених пунктів с. Іванківці та м. Бердичів відсутні, а документів які б підтверджували право сільської ради на володіння спірною земельною ділянкою та які могли бути надані експерту, суду позивачем не надані.
Таких документів не надано і суду апеляційної інстанції з посиланням на виняткові випадки неможливості їх подання суду першої інстанції, та відповідне клопотання про призначення експертизи в апеляційній скарзі сільською радою не заявлялось. Представник позивача в суд апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких клопотань не заявляв.
Посилання на ту обставину, що у 2013 році справжнім власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 був не ОСОБА_1 , 1978 року народження, а його батько - ОСОБА_1 , 1956 року народження, спростовуються Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно до якого саме ОСОБА_1 , 1978 року народження належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміром 0,1000 га, оскільки номер паспорта та серія і дата його видачі, зазначені у Витягу в графі про власника співпадають з такими даними відповідача (т.1 а.с. 59-60). 
З огляду на наявність у матеріалах справи матеріалів перевірки Управління Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області, участь у справі в якості третьої особи представника цього органу у даному випадку не була необхідною та обов`язковою, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині щодо незалучення такого представника є такими, що на правильність ухваленого рішення не впливають.
Посилання у апеляційній скарзі на необхідність витребування документів про право користування ОСОБА_1 (1956 року народження) суміжною до спірної земельною ділянкою, площею 862 кв.м та доводи про те, що відповідного документа на користування землею ОСОБА_1 (1956 року народження) не існувало та не існує, не має правового значення для вирішення даного спору. Як встановлено в судовому засіданні одноособовим власником земельної ділянки за вказаною адресою є саме ОСОБА_1 , 1978 року народження. 
Матеріали справи свідчать, що порушення строків розгляду справи відбувалося внаслідок об`єктивних причин (неявка сторін, зупинення провадження у справі, технічні причини, залучення правонаступника позивача, перебування судді у відпустці, звільнення у відставку, неукомплектованість суду першої інстанції тощо). Зазначені обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду. 
Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення спору та на правильність ухваленого судом першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення не впливають.
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 у справі №274/3238/13-ц (т.1 а.с. 40-41), на яке посилався у відзиві на апеляційну скаргу представник Бердичівської міської ради, не набрало законної сили, а в подальшому позов Іванковецької сільської ради до ОСОБА_1 про покладення обов`язку звільнити земельну ділянку та привести її в попередній стан ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07.12.2016 було залишено без розгляду за заявою позивача. 
Рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконними рішень Бердичівської міської ради є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2020 року у оскаржуваній частині - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24 травня 2021 року.