ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/678/21 Справа № 206/6401/18    	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики , - 
ВСТАНОВИЛА: 

       У листопаді 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 вересня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у борг 170 000,00 грн., та надав розписку про отримання грошових коштів. Укладаючи вказаний договір, сторони домовились, що борг буде повернуто до 01 вересня 2018 року, однак у визначений строк відповідач не повернув суму боргу. 01 жовтня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу протягом семи днів з моменту отримання вказаного листа, однак станом на 24 жовтня 2018 року відповідач борг так і не повернув. Вважає, що відповідач зобов`язаний повернути суму основного боргу з урахуванням інфляційного збільшення, неустойки та 3% річних у загальному розмірі 299 785,00 грн. Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не повертає отриману позику на протязі тривалого часу, позивач вважає, що є підстави для її стягнення у судовому порядку.
       У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір позики від 01 вересня 2013 року.
       Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що договір позики від 01 вересня 2013 року носить фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 як на працівника у зв`язку з виконанням трудових функцій. У зв`язку з виникненням недостач під час роботи у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 змусили підписати 2 договори позики та 2 розписки про отримання коштів, які фактично ним не отримувались та йому не передавались, а саме договір позики на суму 170 000,00 грн. від 01 вересня 2013 року з граничним строком оплати до 01 вересня 2018 року та договір позики на суму 41 629,00 грн. від 04 лютого 2014 року з граничним строком оплати до 04 лютого 2015 року. Обидва договори було оформлено в один день та на вимогу ОСОБА_1 до них внесено різні дати та суми коштів які нібито було отримано. Розписки були підписані свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кульковими ручками одного кольору із зазначенням дат віддалених між собою більше року. Між ним та ОСОБА_1 були суто робочі стосунки. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вимагав у ОСОБА_2 грошові кошти, останній змушений був звернутись до поліції та за його заявою було відкрито кримінальне провадження № 12017040700000903 за ст.. 356 КК України. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу та штрафних санкцій за договором позики від 04 лютого 2015 року. Стягнення недостач на підставі фіктивних договорів позики із працівників є звичайною практикою ФОП « ОСОБА_1 », про що свідчать чисельні рішення судів про стягнення боргу за подібними договорами позики. Наполягав на тому, що спірний договір позики носить удаваний характер, у зв`язку з чим просив суд визнати його недійсним. 
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року відмовлено в задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 , зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір позики на суму 170 000,00 гривень від 01 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 100,00 грн. /т.2 а.с. 222-233/.
       Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог та відмови у задоволені зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /т.3 а.с. 1-10/. 
       Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги  ОСОБА_2 надав суду відзив, в якому посилається на необгрунтованість скарги та вважає її такою, що не підлягає задоволеню. Також у відзиві заявник ставить питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції /т.3 а.с. 31-40/.
       Заперечуючи проти доводів викладених відповідачем у відзиві та підтримуючи доводи апеляційної скарги та заявлені позовні вимоги  ОСОБА_5 надав суду відповідь на відзив.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       Встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що на підтвердження своїх позовних вимог  ОСОБА_1  було надано суду першої інстанції копію договору позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник).
       Як вбачається з договору позики, згідно п. 1.1 позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику в сумі 170 000,00 грн. готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі /т.1 а.с. 6/.
       Пунктом 2.3 даного договору визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в повному розмірі в строк до 01 вересня 2018 року.
       Розділом 3 вказаного Договору визначено відповідальність сторін у разі неналежного виконання обов`язків, визначених даним договором.
       Згідно п. 3.2 Договору за прострочення строку повернення отриманої суми, зазначеної в п. 1.1 Договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 1% від вчасно неповернутої суми позики за кожен календарний день прострочення.
       Згідно п. 3.3 Договору за прострочення строку повернення отриманої суми, зазначеної в п. 1.1 Договору, на строк понад 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від вчасно неповернутої суми позики.
       Згідно п. 3.4 Договору відповідно до законодавства, за весь час прострочення виконання зобов`язань по даному договору , позичальник повинен сплатити суму позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.
       Оригінал вказаного договору долучено до матеріалів справи /т.1 а.с. 169/.
       Відповідно до розписки про отримання позики від 01 вересня 2013 року, ОСОБА_2 даною розпискою підтвердив, що ним отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у якості позики на підставі договору позики №1 від 01 вересня 2013 року в сумі 170 000,00 грн. в день складання цієї розписки. Грошові кошти зобов`язався повернути у строк до 01 вересня 2018 року /а.с. 7/.
       Факт отримання грошових коштів за вказаною розпискою було посвідчено свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с. 24/.
       Оригінал вказаної розписки у двох примірниках також було оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи /а.с. 170, т. 2 а.с. 97/.
       01 жовтня 2018, засобами поштового зв`язку позивачем ОСОБА_1 було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення боргу від 01 жовтня 2018 року з вимогою про повернення суми боргу у розмірі 170 000,00 грн. протягом семи днів з дня отримання даного листа. Також попереджено, що у разі невиконання зазначених вимог, протягом встановленого строку будуть нараховані 3% річних, інфляційні витрати, та стягнуто заборгованість у судовому порядку /т.1 а.с.8-9/.
       Крім того, згідно договору позики №2 від 04 лютого 2015 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 безпроцентну позику у розмірі 41629 грн. з кінцевим строком повернення до 01 лютого 2015 року /т.1 а.с.25-26/.
       На підтвердження отримання грошових коштів за вказаним договором ОСОБА_2 було складено розписку про отримання позики у сумі 41 629,00 грн. від 04 лютого 2014 року /т.1 а.с. 27/.
       Крім того, згідно витягу з кримінального провадження № 12017040700000903 слідчим Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області 06.07.2017 було внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення передбачене ст. 356 КК України /а.с. 129/.
       Листом від 10 грудня 2018 року № 45.4/П-32 потерпілого у кримінальному провадженні № 12017040700000903 ОСОБА_2 було повідомлено, що його скаргу було розглянуто, досудове розслідування по кримінальному провадженню триває. Слідчим надано доручення оперативному підрозділу Самарського ВП на проведення слідчих (розшукових дій), включно на проведення допиту свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с. 130/.        
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.        
       Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19) визначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (п. 36 постанови). Також у п. 39 цієї постанови зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 
       Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
       Досліджуючи боргові розписки, договори позики чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
       Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, у постанові Верховний Суд від 23 травня 2018 року у справі № 475/526/15-ц, та постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц.
       Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 було надано суду примірник оригіналу розписки від 01 вересня 2013 року, на якому були присутні відомості щодо засвідчення свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 факту отримання грошових коштів. 
       При цьому, допитані під час розгляду справи районним судом у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили те, що вони лише поставили свої підписи у розписці та свідками реальної передачі коштів не були. 
       Під час апеляційного розгляду справи колегією суддів досліджено протоколи та аудіозапис судових засідань розгляду справи у суді першої інстанції.
       В ході розгляду даної цивільної справи було допитано ОСОБА_4 в якості свідка та в судовому засіданні остання пояснила, що з ОСОБА_2 вони разом працювали у ОСОБА_1 у період 2013-2015 років. Вказала, що вона працювала неофіційно на ОСОБА_1 , щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_2 їй невідомо, однак вона бачила ОСОБА_2 кожен день на роботі, він виконував доручення ОСОБА_1 , їздив на машині, яку надав йому ОСОБА_1 . На ній був склад, вона виконувала функції комірника, а ОСОБА_2 був водієм, він розвозив товар (картки поповнення рахунку) по точкам та збирав гроші. У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іноді були суперечки щодо нестач, які вирішувались шляхом написання розписки про те, що ОСОБА_2 позичив кошти та зобов`язаний їх віддати. Вона особисто була свідком складання таких розписок. Також підтвердила у судовому засіданні той факт, що вона особисто засвідчила своїм підписом розписку складену ОСОБА_2 за договором позики на суму 170 000,00 грн., про що її особисто просив ОСОБА_1 , однак фактичної передачі коштів не відбувалося. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися між собою, а вона лише засвідчила розписку як свідок. Після звільнення вона залишилась в нормальних стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, зазначила, що всі документи вони підписували у будні дні, точно не у вихідні, однак коли саме це було вона не пам`ятає, бо пройшло вже багато років. 
       Свідок ОСОБА_3 пояснила, що вона працювала у «Точка-М» на ОСОБА_1 , займалася договірною роботою та вела бухгалтерію. Вона також знайома з ОСОБА_2 . Наскільки їй відомо, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були друзями, у них знаходяться поруч дачі. ОСОБА_2 офіційно не працював на ОСОБА_1 , однак фактично займався виконанням певних робочих доручень ОСОБА_1 , їздив на авто, яке надав йому ОСОБА_1 . Зарплату вона ОСОБА_2 не видавала, однак за дорученням ОСОБА_1 вона видавала ОСОБА_2 певні суми грошей. Між ними, скоріше були бізнес-відносини. Щодо особистих суперечок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй нічого не відомо. Зазначила, що вона дійсно засвідчувала своїм підписом розписки ОСОБА_2 , це було у 2015 році, однак в її присутності ОСОБА_2 ніяких грошових коштів від ОСОБА_1 не отримував. Також зазначила, що вона чула про наявність боргів ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 . 
       Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи районним судом враховувались обставини, які були встановлені в межах цивільної справи № 206/7116/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 04 лютого 2015 року.
       Виходячи з того, що в розгляді вказаної цивільної справи та даної цивільної справи, беруть участь ті самі особи, спірні правовідносини є тотожними за змістом та правовою природою, під час судового розгляду також встановлювались обставини укладання спірного договору позики та складання розписки про отримання коштів від 01 вересня 2013 року, що підтверджено показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та самого ОСОБА_1 , в судовому засіданні з розгляду даної справи вказані обставини спростовані не були, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що є підстави враховувати дані обставини та відсутні підстави ставити їх під сумнів. 
       Так, в ході розгляду цивільної справи № 206/7116/16 було допитано ОСОБА_1 , в тому числі і в якості свідка та в судовому засіданні останній пояснив, що ОСОБА_2 дійсно працював у нього водієм-експедитором. Також зазначив, що на підприємстві траплялися крадіжки, недостачу він оформляв як позику на працівників, які згодом стягували через суд. Пояснив, що ОСОБА_2 має 2 різних борги по яким складав розписки. Підтвердив, що ОСОБА_2 має на руках примірник оригіналу розписки. 
       Свідок ОСОБА_3 підтвердила факт написання ОСОБА_2 2 розписок на суму 170 000,00 грн. та 45 000,00 грн., однак факт передачі грошових коштів за вказаними розписками підтвердила лише у сумі 45 000,00 грн. Розписка про отримання грошей була складена десь через рік після отримання грошей. Також підтвердила існування 2 фактів крадіжок. Зазначала, що сума 170 000,00 грн. за розпискою фактично ОСОБА_2 не видавалась, так оформили недостачу виниклу в результаті крадіжки.
       Свідок ОСОБА_4 також пояснювала, що у ОСОБА_2 в ході роботи виникали нестачі, у зв`язку з тим, що він не міг їх повернути, ОСОБА_1 сказав щоб він або повертав гроші, або писав розписку. Це було у 2015 році. Вона була присутня під час написання однієї з розписок ОСОБА_2 , та їй відомо, що ОСОБА_2 писав ще одну розписку. Її запросив ОСОБА_1 до кабінету та повідомив, що ОСОБА_2 буде писати боргову розписку. Після написання цієї розписки всі розійшлися, в той день гроші ніхто нікому не передавав. Після ознайомлення з оригіналами розписок, свідок підтвердила, що на них стоїть її підпис, яким вона підтвердила факти отримання ОСОБА_2 грошових коштів, однак наполягала на тому, що при ній ніколи грошові кошти у борг за цими розписками не передавалися.
       Свідок ОСОБА_6 пояснював, що на роботі чув що ОСОБА_2 брав гроші у ОСОБА_1 , однак свідком передачі коштів він не був. Про дані обставини йому відомо лише з розмов колег.
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що сам позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначав, що грошові кошти за договором позики від 04 травня 2015 року відповідачу не передавав, а сам договір та розписка були написані у зв`язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності ОСОБА_2 /а.с.28-30/.
       Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року залишено без змін /а.с.31-34/.
       Виходячи з викладеного за наданих пояснень свідків судом встановлено, що за спірним договором позики від 01 вересня 2013 року ОСОБА_1 фактично не передавав, а ОСОБА_2 не отримував у борг грошові кошти у сумі 170 000 грн. На спростування даних обставин ОСОБА_1 належних та допустимих доказів суду не надано. 
       Крім того, з пояснень свідків також встановлено, що фактично розписка від 01 вересня 2013 року про отримання коштів, було складена ОСОБА_2 у 2015 році. За таких обставин, колегія суддів не може визначити початок перебігу строку позовної давності, на пропуск якої посилається ОСОБА_1 , оскільки точної дати складання та підписання спірного договору та розписки судом не визначено.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані ОСОБА_1 договір позики та розписка не підтверджує отримання ОСОБА_2 суми позики, таким чином в контексті статті 1046 ЦК України фактично договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог.
Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами боргових зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть спростувати висновки суду про те, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти у борг за розпискою та договором позики від 01 вересня 2013 року.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Щодо доводів апеляційної скарги проти задоволення зустрічного позову колегія суддів виходить з того, що відмовляючи у задоволенні первісного позову та встановивши, що за спірним договором позики від 01 вересня 2013 року не відбулося реального отримання грошових коштів, враховуючи оспорюваність договору позики  ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні підстави для визнання цього правочину недійсним.
Згідно частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Виходячи з того, що договір позики направлений на виникнення боргових зобов'язань особи перед іншою, шляхом фактичного отримання визначеної суми боргу, спірний договір позики від 01 вересня 2013 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки відповідно до його умов грошових коштів ОСОБА_1 не передав, а ОСОБА_2 вказані кошти не отримував. Дані обставини не було спростовано ОСОБА_1 належними та допустимими доказами.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить  ОСОБА_1 , не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат колегія суддів приймає до уваги понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової допомоги від 28 травня 2020 року, укладеному між останнім та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська Компанія «Верум» /т.3, а.с.53-55/.
Зокрема, Адвокатським об`єднанням «Адвокатська Компанія «Верум» надано обсяг правової допомоги ОСОБА_2 у вигляді аналізу апеляційної скарги ОСОБА_1 , розробки правової позиції у суді апеляційної інстанції, пошуку та аналізу судової практики, підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу та представництво інтересів клієнта в суді, згідно акту прийму-передачі виконаних робіт від 03 грудня 2020 року /т.3 а.с.61/, за що позивачем було сплачено адвокатському об`єднанню 14 850 гривень, на підтвердження чого суду надано акт приймання-передачі грошових коштів від 03 грудня 2020 року за за договором про надання правової допомоги від 28 травня 2020 року /т.3 а.с.60/.
Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 14 850 грн. , витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 850 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                        Н.М. Деркач                
                                                                               М.О. Макаров