ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  904/2981/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача -  товариства  з обмеженою відповідальністю «Серединецьке» -                             Савчук Ю.М., адвокат ( ордер  від 13.04.2021 ХМ № 032386), 
відповідача 1 - товариства з обмеженою відповідальністю «Агротек»    -                          не з`явився, 
відповідача 2 - товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім                     «Армада ЛТД»    -  не з`явився,                       

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Серединецьке»  
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020                                                (суддя  Петренко І.В.)
та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.04.2021 (головуючий суддя: Орєшкіна Е.В., судді: Широбокова Л.П.,  Кощеєв І.М.)
у справі №  904/2981/20  
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Серединецьке»  (далі -   ТОВ «Серединецьке»)
до товариства з обмеженою відповідальністю «Агротек» (далі - ТОВ «Агротек») та товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Армада ЛТД»  (далі -ТОВ «Торговий дім «Армада ЛТД»)
про  визнання недійсним договору поруки. 
1.    ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
ТОВ «Серединецьке» звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Агротек» та ТОВ «Торговий дім «Армада ЛТД» про визнання недійсним договору поруки від 30.03.2018 № 3П/11АФ-14, який укладений ТОВ «Агротек» та ТОВ «Торговий дім «Армада ЛТД» .
Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, з посиланням на фіктивність оспорюваного договору поруки, який, за твердженням позивача, укладався з метою приховування справжніх намірів учасників правочину. Також позивач зазначав про те, що договір поруки укладений з метою зміни територіальної підсудності та є двостороннім правочином, укладеним без згоди боржника, що викликає сумніви у правомочності такого правочину. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 у справі № 904/2981/20  в задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано, зокрема, тим, що позивач не довів суду фактичних обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання фіктивним оспорюваного договору поруки; не довів яким чином, внаслідок укладення цього договору, порушені його права. За відсутністю належного обґрунтування порушеного права позивача укладенням оспорюваного правочину, в якому останній не є стороною, відсутні підстави для визнання його недійсним.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.04.2021     рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020  у справі   № 904/2981/20  залишено без змін.    
                                                                                     
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції,  позивач  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення,  яким позовні вимоги задовольнити.
2.    АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)  мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а саме: від 08.08.2018 у справі № 910/174/17, від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, від 20.06.2019 у справі № 522/8158/15-ц, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 23.07.2019 у справі № 802/2386/14-а, від 14.08.2019 у справі № 908/139/19, від 12.02.2020 у справі № 757/24352/17-ц, від 05.03.2020 у справі № 804/2043/17, від 17.03.2020 у справі № 812/9439/13-а, від 26.03.2020 у справі № 814/617/16, від 08.07.2020 у справі № 310/4417/17-ц, від 17.11.2020 у справі № 914/2175/19, від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17, від 22.01.2020 у справі № 910/8992/19, від 03.02.2021 у справі № 642/6890/18, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.
Скаржник наголошує на тому, що договір поруки укладений з порушенням положень частини другої статті 505 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 199 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
Доводи інших учасників справи
ТОВ «Агротек» у відзиві на касаційну скаргу просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись, зокрема, на їх законність та обґрунтованість.
ТОВ «Торговий дім «Армада ЛТД» не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.  
ТОВ «Серединецьке» приймало участь у судовому  засіданні  у Верховному Суді в режимі відеоконференції згідно з ухвалою суду від 29.04.2021.
Згідно з розпорядженням в.о. заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 08.06.2021 № 29.3-02/1497 проведено повторний автоматичний розподіл справи № 904/2981/20  у зв`язку із запланованим відрядженням судді Бенедисюка І.М. 
3.   СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14.03.2014 ТОВ «Агротек» (лізингодавець) та ТОВ «Серединецьке» (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу № 11АФ-14, відповідно до пункту 1.1 якого лізингодавець зобов`язується передати на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу, а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Найменування, марка, модель, ціна, одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в додатку № 1 «Специфікація». В    подальшому до договору лізингу №11АФ-14 укладені додаткові угоди від 01.09.2014 № 1, від 15.05.2015 № 2, від 13.07.2016 № 4 та від 05.04.2018 № 5.
В якості забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Серединецьке»  перед ТОВ «Агротек»  за договором фінансового лізингу укладені договори поруки: 
- № 1П/11АФ-14 від 14.03.2014 ТОВ «Агротек» (лізингодавець), ТОВ «Серединецьке» (лізингоодержувач) та ТОВ «Лотівка Еліт» (поручитель); 
- № 2П/11АФ-14 від 30.03.2018 ТОВ «Агротек» (лізингодавець), ТОВ «Серединецьке» (лізингоодержувач) та ТОВ «Сварог-Буковина» (поручитель);
- № 3П/11АФ-14 від 30.03.2018 (спірний договір) ТОВ «Агротек»  (лізингодавець) та  ТОВ  «Торговий дім» Армада ЛТД» (поручитель), відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позивачем (лізингоодержувачем) своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу.
Так, у договорі поруки від 30.03.2018 № 3П/11АФ-14 сторони передбачили, що:
-          зобов`язання поручителя перед лізингодавцем є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та основним договором, не потребують (пункт 1.2);
- поручитель ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору лізингодавцю та лізингоодержувачу не потрібно отримувати згоду поручителя на внесення таких змін (пункт 1.3);
- порука надана без мети отримання прибутку; поручитель підтверджує, що він надає поруку безоплатно і ця умова є безумовною і безвідкличною (пункт 1.4);
- зобов`язання підписано сторонами у відповідності до чинного законодавства України, та відповідає положенням статей 553- 559 ЦК України (пункт 1.5);
- у випадках неможливості виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя чи лізингоодержувача або обом сторонам одночасно, повідомивши поручителя про прострочення лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором (пункт 2.1); 
- якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості по основному договору і поручитель не буде в змозі виконати таку вимогу лізингодавця, то лізингодавець має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна поручителя, згідно норм чинного законодавства (пункт 2.2. договору);
- поручитель, після виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, у відповідності до статті 556 ЦК України набуває всіх прав лізингодавця як кредитора по виконаному ним зобов`язанню - основному договору (пункт 2.3);
- поручитель зобов`язаний: протягом одного робочого дня, від дати отримання письмової вимоги лізингодавця про прострочення лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання або листа лізингодавця про неможливість виконати зобов`язання за основним договором, виконати відповідне зобов`язання шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості лізингоодержувача за основним договором на рахунок лізингодавця, зазначений в цьому договорі; у разі невиконання лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед лізингодавцем як солідарний боржник всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення (пункти 3.1.1, 3.1.2);
- лізингодавець має право у разі невиконання лізингоодержувачем та поручителем забезпеченого порукою зобов`язання звернути стягнення на все майно поручителя та/або лізингоодержувача, як солідарних боржників, згідно і чинним законодавством України (пункт 3.4.1).
Сторони договору встановили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя (пункт 6.2 ).
Судами також встановлено, що  23.07.2019  ТОВ «Агротек»  звернулося до ТОВ  «Торговий дім» Армада ЛТД»  з вимогою № 2807/19-2019/9юр, в якій повідомило про те, що платежі за графіком внесення лізингових платежів та графіком погашення простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу від 14.03.2014  № 11АФ-14 боржник не вносить, станом на 21.02.2019 заборгованість, без урахування штрафних санкцій боржника, складає 2 585 018,89 грн. та вимагало не пізніше трьох днів з моменту отримання даної вимоги сплатити грошові кошти у сумі 2 585 018,89грн.
25.07.2019  ТОВ  «Торговий дім» Армада ЛТД»  у відповідь на вказану вимогу листом за вих. № 11/пор повідомило про скрутний фінансовий стан та відсутність можливості у повному обсязі виконати умови вимоги  ТОВ   «Агротек»  та сплатити 2 585 018,89 грн. за  договором поруки. Водночас  ТОВ  «Торговий дім» Армада ЛТД»   гарантувало можливість часткового погашення заборгованості.
На виконання умов спірного договору поруки ТОВ  «Торговий дім» Армада ЛТД»  перерахувало на користь  ТОВ  «Агротек»  грошові кошти у розмірі 100,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 09.06.2020  № 915.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджував, що договір поруки укладений з метою зміни територіальної підсудності, є двостороннім правочином укладеним без згоди боржника, що викликає сумніви у правомочності такого правочину, не з метою настання реальних наслідків, тому просив суд визнати його недійсним через його фіктивність.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання оспорюваного договору поруки недійсним через його фіктивність.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх судових інстанцій вказали про те, що позивач не довів суду фактичних обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання фіктивним оспорюваного договору поруки; не довів яким чином, внаслідок укладення цього договору, порушені його права. За відсутністю належного обґрунтування порушеного права позивача укладенням оспорюваного правочину, в якому останній не є стороною, відсутні підстави для визнання його недійсним.
У доводах касаційної скарги скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а саме: від 08.08.2018 у справі   № 910/174/17, від 07.12.2018 у справі  № 910/7547/17, від 20.06.2019 у справі   № 522/8158/15-ц, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 23.07.2019 у справі № 802/2386/14-а, від 14.08.2019 у справі                         № 908/139/19, від 12.02.2020 у справі  № 757/24352/17-ц, від 05.03.2020 у справі № 804/2043/17, від 17.03.2020 у справі  № 812/9439/13-а, від 26.03.2020 у справі № 814/617/16, від 08.07.2020 у справі  № 310/4417/17-ц, від 17.11.2020 у справі № 914/2175/19, від 10.02.2021 у справі  № 754/5841/17, від 22.01.2020 у справі № 910/8992/19, від 03.02.2021 у справі  № 642/6890/18, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20. Крім того скаржник зазначає,  що договір поруки укладений з порушенням положень частини другої статті 505 ЦК України, частини першої статті 199 ГК України.
Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.
Спірні правовідносини сторін виникли з приводу звернення позивача за судовим захистом шляхом визнання недійсним правочину, стороною якого він не був.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.
Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК  України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина третя статті 234 Цивільного кодексу України).
Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.
Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, які були враховані судами під час розгляду даної справи, тому доводи скаржника про неврахування зазначених висновків є безпідставними та відхиляються Судом.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Зі змісту постанови апеляційного господарського суду вбачається, що вказана правова позиція також врахована судом під час розгляду даної справи, тому безпідставними є доводи скаржника про її неврахування.
Згідно з приписами    статей 553,    554 ЦК України    за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Договір поруки є двостороннім, він укладається між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки, хоча укладення тристороннього договору між кредитором, боржником і поручителем ЦК України не забороняє і це є звичною діловою практикою. 
Таке регулювання (можливість укладення договору поруки без згоди боржника) відповідає загальному підходу цивільного законодавства про можливість відступлення кредитором своїх вимог без згоди боржника (стаття 516 ЦК України). 
Судами попередніх судових інстанцій зазначено, що  боржник стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Відтак, обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
Зі змісту оспорюваного договору поруки вбачається, що цей договір є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Таким чином, цей договір не створює обов`язки для ТОВ «Серединецьке» (боржника), не впливає безпосередньо на його права і обов`язки.
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, суд з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору. 
Суди попередніх судових інстанцій вказали, що ТОВ «Торговий дім «Армада» як поручитель частково виконав оспорюваний договір поруки (сплатив  09.06.2020  100 грн  на користь ТОВ «Агротек»), а ТОВ «Агротек» як кредитор прийняв таке часткове виконання. Якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору поруки намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. 
Водночас особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №    910/12787/17). 
Суди встановили, що позивач не є стороною оспорюваного договору поруки. Проте саме на ТОВ «Серединецьке», як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Основним аргументом позивача, з яким не погодилися суди попередніх інстанцій, було те, що відповідач використав оспорюваний договір для досягнення іншої, протиправної мети, а саме для штучної зміни територіальної юрисдикції (підсудності) справи та  в цьому бачив порушення своїх інтересів. 
Таким чином, йдеться про те, що позивач вимагає визнання недійсним оспорюваного договору поруки для захисту свого процесуального інтересу, а не цивільно-правового.  
Суди попередніх судових інстанцій врахувавши правову позицію викладену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, яка є подібною зі справою, що розглядається, а також те, що:  ТОВ    «Серединецьке» як учасник справи № 904/4786/19 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача), інтереси якого могли бути порушені штучним об`єднанням позовних вимог з метою зміни територіальної юрисдикції (підсудності) цієї справи, може використати передбачені господарським процесуальним законодавством способи захисту від зловживання процесуальними правами іншими учасниками процесу; ТОВ    «Серединецьке» є боржником за лізинговим договором, і як боржник за основним зобов`язанням, товариство може бути зацікавленим в затягуванні судового розгляду справи про стягнення кредитором як управленою особою боргу з поручителів; такий додатковий інтерес не є легітимним і не підпадає під судовий захист, - дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено наявність цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним оспорюваного договору поруки, тому відсутні підстави для задоволення позову. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги  не знайшли свого підтвердження, оскільки не спростовують висновків судів попередніх судових інстанцій.
З огляду на викладене, доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 не знайшли свого підтвердження, оскільки вказана правова позиція була врахована судом апеляційної інстанції під час розгляду даної справи.
Аргументи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених  у постановах Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 910/174/17,  від 23.07.2019 у справі № 802/2386/14-а, від 14.08.2019 у справі № 908/139/19, від 05.03.2020 у справі № 804/2043/17, від 17.03.2020 у справі № 812/9439/13-а, від 26.03.2020 у справі № 814/617/16, від 17.11.2020 у справі № 914/2175/19  не можуть бути прийняті Судом, оскільки відповідні судові рішення було прийнято у справах з іншими предметом і підставами позову, ніж у даній справі, за участю інших суб`єктів та фактично-доказової бази (встановлених обставин справ і зібраних у них доказах), відмінної від тієї, що має місце у справі, яка розглядається.
Наведені ж у касаційній скарзі  ТОВ    «Серединецьке»  положення постанов пленуму Вищого господарського суду України, а також постанова Вищого господарського суду України зі справи № 14/22-11 не є правовими висновками Верховного Суду і не мають характеру джерела права.
Верховний Суд також відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 904/2981/20 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі                         № 757/24352/17-ц, від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17, від 22.01.2020 у справі № 910/8992/19, від 03.02.2021 у справі № 642/6890/18, від 08.07.2020 у справі № 310/4417/17-ц, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин  і фактично  - доказової бази, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 
Так, у справі  № 757/24352/17-ц позов поданий про визнання недійсним договору оренди з підстав його фіктивності. Залишаючи в силі рішення судів попередніх судових інстанцій (позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсним договір оренди будинку), Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, що спірний договір оренди не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а свідчить про умисел сторін цього правочину приховати справжні наміри, а саме : здійснити за ОСОБА_1 державну реєстрацію речового права орендного користування строком на 30 років житловим будинком, що був предметом іпотеки за кредитним договором від 20 серпня 2008 року, укладеним між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 , є об`єктом стягнення у справі № 757/7912/15-ц за позовом ПАТ «Банк Форум» та на даний час належить позивачу. Враховуючи те, що оспорюваний договір оренди суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, суди дійшли висновку, що вказане є порушенням частини першої, п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
У справі № 754/5841/17, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, позов поданий про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири, оскільки, як стверджував позивач, він містить ознаки фіктивності, не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою перешкодити виконанню судового рішення, тому повинен бути визнаний недійсним. Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо визнання договору дарування недійсним, а також відновив становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної  часткової власності на квартиру, в розмірі 1/3 ОСОБА_3 . В зазначеній справі судами встановлено, що ОСОБА_3 зловживаючи своїми правами, ввів суд в оману та з метою уникнути цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення про стягненню з нього грошового боргу, шляхом реалізації належного йому майна, провів відчуження 1/3 частки квартири  своїй матері ОСОБА_4 , з метою створення умов, при яких виконати судове рішення про стягненню боргу буде неможливо.  
У справі № 910/8992/19 (в межах справи про банкрутство) відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про визнання недійсним договору про переведення боргу, оскільки судами встановлено, що АТ «Сбербанк» належними та допустимими доказами не доведено обставини, за наявності яких спірний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України;  АТ «Сбербанк» не довів, яке його право чи інтерес, за захистом яких він звернувся до суду, порушено. Скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що судами попередніх інстанцій не надано належного обґрунтування відповідності оспорюваного правочину критеріям розумності, не встановлено обставин того, чи спірний договір мав на меті добросовісне виконання зобов`язань, чи фактично був направленим на зменшення розміру активів боржника, а також того, чи міг боржник, - ПАТ «Одеський коровай», на час укладення договору про переведення боргу, виконувати власні фінансові зобов`язання, та чи додаткове фінансове зобов`язання за спірним договором не суперечить вимогам частини п`ятої  статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними у відповідності до частини першої статей 215, 234 ЦК України. 
Крім того у справі № 642/6890/18, на яку також посилається скаржник, предметом спору є визнання недійсними договору позики як фіктивного правочину, а також договорів поруки, іпотеки, відступлення права вимоги та задоволення вимог іпотекодержателя як таких, що вчинені на підставі фіктивного договору позики, й скасування записів державної реєстрації речових прав, вчинених на підставі цих договорів. Відмовляючи у задоволенні позову, суди вказали, що: звертаючись з даним позовом ОСОБА_5 зазначала про те, що оспорюваний правочин укладений з метою перешкоджання позивачці в реалізації її права учасника, який вибув із товариства, на отримання компенсації частки у статутному капіталі ТОВ «Афаліна» або її натурального еквіваленту у вигляді нерухомого майна; на момент розгляду справи судом першої інстанції набрало законної сили рішення господарського суду Харківської області від 27 грудня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову   ОСОБА_5   про визнання вказаного договору недійсним.  
У справі № 310/4417/17-ц предметом спору є визнання недійсним договору дарування. Позивач вважав, що договір дарування вчинено з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (стаття 234 ЦК України).  Верховний Суд скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанцій  (про відмову у задоволенні позову) та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції  вказав, що суди попередніх судових інстанцій  не надали належної правової оцінки тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. 
Натомість у справі, що розглядається, суди, врахувавши правову позицію викладену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, яка є подібною зі справою, що розглядається, відмовили у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки, посилаючись при цьому на те, що позивач не довів суду фактичних обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання фіктивним оспорюваного договору поруки; не довів яким чином, внаслідок укладення цього договору, порушені його права.
Отже, Касаційний господарський суд встановив, що частина висновків Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі                             № 904/2981/20, інша ж частина наведених ним правових висновків у подібних правовідносинах була врахована у розгляді даної справи судами попередніх інстанцій.
Доводи, викладені у відзиві ТОВ «Агротек» на касаційну скаргу, ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій, та відповідають нормам матеріального і процесуального права. 
Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Звертаючись з касаційною скаргою ТОВ «Серединецьке» не спростувало наведених висновків судів попередніх судових інстанцій та не довело неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих ними судових рішень у справі.
За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ «Серединецьке»  залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - без змін як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати
Понесені  позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  товариства з обмеженою відповідальністю «Серединецьке» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.04.2021 у справі № 904/2981/20   -  без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                І. Колос

Суддя                                                                                             І. Булгакова

Суддя                                                                                           Т. Малашенкова