Дата документу 26.05.2021 Справа № 310/3458/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №310/3458/20                     Головуючий у 1 інстанції Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/1067/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 травня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кримської О.М.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокурора Бердянської місцевої прокуратури Ємельяненко Валентини Миколаївни, третя особа – Генеральний Прокурор України Венедіктова Ірина Валентинівна, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокурора Бердянської місцевої прокуратури Ємельяненко В.М., третя особа – Генеральний Прокурор України Венедіктова І.В., про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року з ОСОБА_2 на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, проте ОСОБА_2 , знаючи про прийняте рішення, з 01 вересня 2019 року по теперішній час аліменти не сплачує. 
В цей період він отримував дохід від випадково знайдених підрядних робіт, з якого зобов`язаний був здійснювати виплату аліментів, але аліменти не сплачував, не повідомляв про місце роботи та доходи Бердянський відділ ДВС, на примусовому виконанні у якого перебуває виконавчий лист, виданий за вищевказаним рішенням суду. Відносно ОСОБА_2 до ЄРДР внесено відомості за ч. 1 ст. 164 КК України. 
Прокурор Ємельяненко В.М. при виконанні своїх обов`язків в період проведення досудового розслідування навмисно або по халатності допустила ряд помилок, внаслідок яких при розгляді справи в суді та постановленні рішення можуть виникнути непорозуміння.
Такими діями позивачці заподіяно матеріальну та моральну шкоду. 
Матеріальна шкода полягає у понесенні нею витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у виправленні помилок у витягу з ЄРДР та розрахунку заборгованості за аліментами. 
Моральна шкода заподіяна тим, що в кримінальному провадженні, по якому нагляд за додержанням законів здійснює прокурор Ємельяненко В.М., ще з моменту внесення відомостей до ЄРДР допущена та не виправлена помилка в прізвищі особи, що вчинила кримінальне правопорушення, а саме – «Межеєв» замість « ОСОБА_4 », що є підставою для скасування рішення суду; не з`ясовано часу початку заборгованості за аліментами, не витребувані на підтвердження даного факту документи з Бердянського відділу ДВС.
Станом на 03 лютого 2020 року заборгованість за аліментами становить 42 291,70 грн., а в матеріалах кримінального провадження вказано 12 169,13 грн., не проведено індексації суми аліментів. 
Просила стягнути з прокурора Бердянської місцевої прокуратури Ємельяненко В.М. у відшкодування матеріальної 3 000 грн., у відшкодування моральної шкоди – 50 000 грн.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Бердянська місцева прокуратура Запорізької області надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Представником Офісу Генерального прокурора надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначення в обвинувальному акті заборгованості за певний строк, а не за весь період несплати аліментів, не може впливати на кваліфікацію злочину, а наявність суми боргу саме в розмірі 60 439,87 грн., факт якої підтверджено відповідною довідкою, має бути врахована судом при призначенні виду покарання під час постановлення вироку. Позивачем не доведеного того, що обставини, викладені нею в позові, можуть будь-яким чином вплинути на рішення, яке буде ухвалене судом в майбутньому, а також про можливість уникнення ОСОБА_2 відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення. ОСОБА_1 , посилаючись в обґрунтування позову про відшкодування матеріальної шкоди на витрати на проїзд, копіювання документів, послуги адвоката, не надала жодних доказів на підтвердження такої шкоди. В обґрунтування моральної шкоди позивачка не вказала, які саме моральні страждання вона зазнала внаслідок допущення технічної помилки та не зазначення повної суми боргу за аліментами, в чому її страждання полягають і яким чином вона визначила вказану в позові суму.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом  встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року з ОСОБА_2 нам користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16 квітня 2020 року № 28942, проведеним державним виконавцем Бердянського МРВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з серпня 2017 року по березень 2020 року включно ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 47 758,63 грн. Станом на жовтень 2020 року заборгованість за аліментами складає 60 439,87 грн. (розрахунок від 16 листопада 2020 року № 53012).
10 березня 2020 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Згідно витягу з ЄРДР № 12020080130000703 в першому рядку короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, прізвище боржника зазначено « ОСОБА_5 ». Далі по тексту прізвище особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, – « ОСОБА_4 ».
У відповідності з витягом з ЄРДР та обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 заборгованість по аліментним зобов`язанням останнього за період з 01 вересня 2019 року до 01 квітня 2020 року складає 12 169,13 грн.
Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За приписами статті 16 ЦК України що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме – у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі є дії (бездіяльність) прокурора Бердянської місцевої прокуратури Ємельяненко В.М., внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).
Наявність матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_1 доводить неправомірними діями прокурора Бердянської місцевої прокуратури Ємельяненко В.М., які полягають в тому, що в процесуальних документах невірно було зазначено прізвище особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, а також суму боргу за аліментами.
Як на підставу звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 вказує про наявність помилки в зазначенні прізвища особи, яка притягується до кримінальної відповідальності та про факт зазначення неповної суми заборгованості зі сплати аліментів, які можуть вплинути на правильність прийняття судом остаточного рішення по кримінальному провадженню.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції, встановлено, що обвинувальний акт, складений за матеріалами кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, спрямований до Бердянського міськрайонного суду та перебуває на розгляді.
Згідно ч. 1 ст. 164 КК України відповідальність за вказаною статтею наступає при злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), а також злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні.
Злісне ухилення від сплати коштів утворює склад злочину, передбаченого ст. 164 КК України, у разі, якщо воно призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що сукупно становлять суму виплат за три місяці відповідних платежів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначення в обвинувальному акті заборгованості за певний строк, а не за весь період несплати аліментів, не може впливати на кваліфікацію злочину, а наявність суми боргу саме в розмірі 60 439,87 грн., факт якої підтверджено відповідною довідкою, має бути врахована судом при призначенні виду покарання під час постановлення вироку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 не доведеного того, що обставини, викладені нею в позові, можуть будь-яким чином вплинути на рішення, яке буде ухвалене судом в майбутньому, а також про можливість уникнення ОСОБА_2 відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Посилаючись в обґрунтування позову про відшкодування матеріальної шкоди на витрати на проїзд, копіювання документів, послуги адвоката, ОСОБА_1 не надала жодних доказів на підтвердження такої шкоди. 
В обґрунтування моральної шкоди ОСОБА_1 не вказала, які саме моральні страждання вона зазнала внаслідок допущення технічної помилки та не зазначення повної суми боргу за аліментами, в чому її страждання полягають і яким чином вона визначила вказану в позові суму.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: