ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9008/20
Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/412/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Губар В.С., Онищенко О.І. 
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Коверзнева В.О. від 21 грудня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

                            В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, в якому, після уточнення позовних вимог (а.с.65-69), просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чернігова, у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зимовий (з 01.12. до 28.02.) та літній (з 01.06 по 31.08.) періоди терміном до одного місяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до досягнення ОСОБА_3 віку 16 років. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що вона та відповідач є батьками дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказувала, що шлюб з відповідачем розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03.10.2016 року, сторони спору проживають окремо, при цьому, дитина залишилась проживати разом із позивачем. Позивач зазначала, що нещодавно у неї з`явилася можливість поїхати на відпочинок до Туреччини разом з дочкою, оздоровити її, а також розширити кругозір дитини. Позивач стверджувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача в усній та письмовій формі із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме до Туреччини, проте, відповідач відмовляється надавати таку згоду. Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду. 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року позов задоволено. Судом надано дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чернігова, за межі України для відпочинку та оздоровлення в супроводі матері - ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , в зимовий (з грудня по лютий) та літній (з червня по серпень) періоди на строк до двох тижнів (упродовж кожного періоду), починаючи від дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. у відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, надавши дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернігова, за межі України в супроводі матері, ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 , для відпочинку та оздоровлення в зимовий період та літній період 2021 року. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач частково визнав позовні вимоги, при цьому зазначалось, що надання дозволу на виїзд за кордон дитини буде доцільним на зимовий та літній періоди 2021 року, оскільки в подальшому сторони можуть досягнути домовленості з приводу їх окремого відпочинку за кордоном. Доводи апеляційної скарги стверджують, що в матеріалах справи наявні довідки про стан здоров`я дитини, які містять інформацію щодо рекомендацій санаторно-курортного лікування в санаторіях нефрологічного та гастроентерологічного профілю. При цьому, позивачем не надано жодної інформації відносно того, що дане лікування повинно проводитись саме за кордоном, і що перебуваючи у Туреччині, дитина отримає відповідні лікувальні процедури. Доводи апеляційної скарги вказують, що заявляючи позовні вимоги про надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною віку 16 років, позивач не вказує країну, куди саме вона буде вивозити дитину, чим порушує права батька дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Доводи апеляційної скарги зазначають, судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не надав відповідної оцінки доводам відповідача, які були вказані у відзиві на позовну заяву. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не аргументував рішення в тій частині, що дитина без згоди батька буде виїжджати за кордон у відповідний період, без зазначення конкретної країни, а також умов, за яких вона буде перебувати у такій країні. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач отримує невелику заробітну плату, і за даних обставин, відсутня впевненість в тому, що дитина буде забезпечена матеріально, перебуваючи за кордоном. Доводи апеляційної скарги зазначають, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням тих обставин, що дана поїздка відповідає найкращим інтересам дитини. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року. 

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кулініч К.В. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги. 

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Скрипко-Бічук І.С. просили залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 21.12.2020 року.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, належним чином повідомленого про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.169), не з`явився, надавши суду заяву про розгляд даної справи за відсутності представника третьої особи (а.с.170). 
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач та відповідач є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14). Шлюб між сторонами даного спору розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03.10.2016 року (а.с.12-13). Дитина сторін спору -  ОСОБА_3 проживає разом із позивачем ОСОБА_1 (а.с.15,16). 

В матеріалах справи міститься копія запрошення громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4 до Турецької Республіки ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_3 на період з 28.12.2020 року по 02.01.2021 року та на період літніх канікул з 01.06.2021 року по 31.08.2021 року (а.с.78-80). 

Матеріали справи містять в собі копії медичних документів (а.с.20-28) з приводу стану здоров`я  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .    

Як вбачається з рішення суду першої інстанції від 21.12.2020 року, задовольняючи вимоги заявленого позову, та надаючи дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чернігова, за межі України для відпочинку та оздоровлення в супроводі матері - ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , в зимовий (з грудня по лютий) та літній (з червня по серпень) періоди на строк до двох тижнів (упродовж кожного періоду), починаючи від дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога є такою, що ґрунтується на законі. 

Доводи апеляційної скарги зазначають, що в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач частково визнав позовні вимоги, при цьому зазначалось, що надання дозволу на виїзд за кордон дитини буде доцільним на зимовий та літній періоди 2021 року, оскільки в подальшому сторони можуть досягнути домовленості з приводу їх окремого відпочинку за кордоном. Доводи апеляційної скарги стверджують, що в матеріалах справи наявні довідки про стан  здоров`я  дитини,  які  містять  інформацію щодо рекомендацій санаторно-курортного лікування в санаторіях нефрологічного та гастроентерологічного профілю. При цьому, позивачем не надано жодної інформації відносно того, що дане лікування повинно проводитись саме за кордоном, і що перебуваючи у Туреччині, дитина отримає відповідні лікувальні процедури. Доводи апеляційної скарги вказують, що заявляючи позовні вимоги про надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною віку 16 років, позивач не вказує країну, куди саме вона буде вивозити дитину, чим порушує права батька дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Доводи апеляційної скарги зазначають, судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не надав відповідної оцінки доводам відповідача, які були вказані у відзиві на позовну заяву. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не аргументував рішення в тій частині, що дитина без згоди батька буде виїжджати за кордон у відповідний період, без зазначення конкретної країни, а також умов, за яких вона буде перебувати у такій країні. Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач отримує невелику заробітну плату, і за даних обставин, відсутня впевненість в тому, що дитина буде забезпечена матеріально, перебуваючи за кордоном. Доводи апеляційної скарги зазначають, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням тих обставин, що дана поїздка відповідає найкращим інтересам дитини. 

Відповідно до ч.1, ч.4 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З даного приводу  апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосовуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд, з врахуванням ч.4 статті 263 ЦПК України, приймає до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17, провадження №14-244цс18, а також в постанові Верховного Суду від 16.01.2021 року у справі №759/13452/18, провадження №61-9874св19.           
    
Відповідно до ч.6, ч.7 статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно статей: 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватись, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків, з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського Суду з прав людини, в тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Дана стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14.07.2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі,  можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, частиною першою якої встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Згідно частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку і закінчення.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17, провадження № 14-244цс18. 

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги в тій частині, що рішенням суду першої інстанції необґрунтовано надано дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, саме до досягнення дитиною 16-річного віку. У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що задовольняючи вимоги позову у повному обсязі, суд першої інстанції не аргументував рішення в частині того, що дитина без згоди батька буде виїжджати за кордон у відповідний період без зазначення конкретної країни. При цьому, представником відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції було визнано позов в частині надання дозволу на вивезення дитини за кордон у відповідні періоди 2021 року.                         

Приймаючи до уваги вищенаведене, приписи ч.4 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не зазначив у рішенні від 21.12.2020 року державу прямування, до якої дозволено тимчасовий виїзд дитини без згоди батька, що не узгоджується із приписами вищевказаних норм права, які регламентують спірні правовідносини. Також необхідно зазначити, що надання рішенням суду першої інстанції від 21.12.2020 року дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_4 , не узгоджується із вищевказаними нормами права, які регулюють спірні правовідносини, а також із положеннями статті 141 Сімейного кодексу України, яка визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.        

Доводи апеляційної скарги стверджують, що в матеріалах справи наявні довідки  про  стан  здоров`я  дитини,  які  містять  інформацію  щодо рекомендацій санаторно-курортного лікування в санаторіях нефрологічного та гастроентерологічного профілю. При цьому, позивачем не надано жодної інформації відносно того, що дане лікування повинно проводитись саме за кордоном, і що перебуваючи у Туреччині, дитина отримає відповідні лікувальні процедури.
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову, оскільки, відповідно до положень статті 81 ЦПК України, дані доводи апеляційної скарги не спростовують тверджень позивача відносно того, що тимчасовий виїзд дитини до Турецької Республіки з метою оздоровлення та загального розвитку рівня світогляду дочки ОСОБА_3 буде відповідати принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. 

Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач отримує невелику заробітну плату, і за даних обставин, відсутня впевненість в тому, що дитина буде забезпечена матеріально, перебуваючи за кордоном.
На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову, оскільки апелянтом не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на їх підтвердження. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи міститься копія запрошення громадянина Турецької Республіки ОСОБА_4 до Турецької Республіки ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_3 на період з 28.12.2020 року по 02.01.2021 року та на період літніх канікул з 01.06.2021 року по 31.08.2021 року (а.с.78-80). 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року змінити, виклавши пункти 7.1. та 7.2. його резолютивної частини у наступній редакції:
" 7.1. Позов задовольнити частково.
7.2. Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чернігова, за кордон, до Турецької Республіки, для відпочинку та оздоровлення в супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в літній (з червня по серпень включно) період 2021 року на строк до двох тижнів. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити".

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21.12.2020 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 грудня 2020 року змінити, виклавши пункти 7.1. та 7.2. його резолютивної частини у наступній редакції:
" 7.1. Позов задовольнити частково.
7.2. Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чернігова, за кордон, до Турецької Республіки, для відпочинку та оздоровлення в супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в літній (з червня по серпень включно) період 2021 року на строк до двох тижнів. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити".

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 24.05.2021 року.

Головуючий:                                           Судді: