П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5892/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух В.М.  
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б.   
26 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Боровицького О. А. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Ременяк С.Я., 
представника позивача: Чайки А.О.,
відповідача: ОСОБА_1 ,
представника відповідача: Гурби М.В.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
у жовтні 2020 року Головне управління ДПС у Вінницькій області звернулось в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 51052,62 грн. 
Також, 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічний позов до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.05.2018 року №221787-5002-0228 та від 11.03.2020 року №17012-5006-0228.
22 лютого 2021 року Вінницький окружний адміністративний суд прийняв рішення про задоволення адміністративного позову ГУ ДПС у Вінницькій області та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ГУ ДПС у Вінницькій області та задовольнити зустрічний позов.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Представник ГУ ДПС у Вінницькій області про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.
Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 23.01.2017 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 23.12.2016 року №559 між Вінницькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір про встановлення земельного сервітуту для комерційного використання (обслуговування нежитлового приміщення) на ідеальну частку прибудинкової території площею 270 кв.м. багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , терміном на 10 років. Річний розмір плати за сервітутне використання передбачений договором в розмірі 25526,31 грн.
Так, ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 обліковується в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області, як платник орендної плати у відповідності до вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту.
На підставі п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України Вінницьким відділом податків і зборів з фізичних осіб в період 2018-2019 роки були проведені нарахування податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб, сформовані та надіслані за адресою реєстрації ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення про сплату податку, а саме:
-за 2018 рік - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2018 р. №221787-5002-0228 на суму 25526,31 грн.;
- за 2019 рік - податкове повідомлення-рішення від 11.03.2019 р. №17012- 5006-0228 на суму 25526,31 грн.
Враховуючи те, що вказана заборгованість   ОСОБА_1 не погашена, ГУ ДПС у Вінницькій області звернулось до суду з позовом про її стягнення. 
Також, не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позовні вимоги ГУ ДПС у Вінницькій області та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом надано усі необхідні докази про наявність податкової заборгованості ОСОБА_1 та вжиття заходів її стягнення, а ОСОБА_1 даний факт не спростовано та не погашено податковий борг.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України (ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Згідно з п. 54.5 ст. 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у пп. 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Пунктом 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Згідно з п. 59.5 ст. 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Так, ГУ ДПС у Вінницькій області з метою погашення податкового боргу на адресу ОСОБА_1 було направлено податкові вимоги форми "Ф" №221787-5002-0228 від 22.05.2018 року та №17012-5006-0228 від 11.03.2019 року, які були йому вручені.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податковим органом здійснені усі необхідні заходи для погашення податкового боргу, визначених законом, а тому адміністративний позов ГУ ДПС у Вінницькій області є обгрунтованим та підлягає задоволенню.
Стосовно зустрічного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив про те, що він не укладав та не підписував договору сервітуту з Вінницькою міською радою щодо комерційного використання ідеальної частки прибудинкової території площею 270,0 кв.м. багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , а тому у нього не виникло зобов`язань щодо здійснення сплати будь-яких платежів за користування відповідною земельною ділянкою, оскільки він такої земельної ділянки в користування не отримував.  
Тобто, ОСОБА_1 ставиться під сумнів правомірність договору сервітуту та його підпис на ньому, про що ним судах першої та апеляційної інстанціях заявлялись клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.
Частиною 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
-спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
- спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
- спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
- за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Згідно з  ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин, є наявність, зокрема, майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Таким чином, відносини щодо оспорювання/оскарження договору про встановлення земельного сервітуту є приватноправовими, а спір щодо них має розглядатись у порядку цивільного судочинства.
У даній справі спір між ОСОБА_1 та ГУ ДПС у Вінницькій області виник не із приватно-правових відносин укладення договору сервітуту, а стосується правомірності дій суб`єкта владних повноважень при нарахуванні сум податкових зобов`язань, тоді як ОСОБА_1 фактично намагається перекласти на суд адміністративної юрисдикції вирішення спору, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а податковий орган не може бути відповідачем у такому спорі.
При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись для вирішення питання щодо визнання договору про встановлення земельного сервітуту не дійсним/неукладеним, у порядку цивільного судочинства. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що наведенні в апеляційній скарзі доводи повністю спростовуються встановленими у справі обставинами та письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   31 травня 2021 року.

Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Боровицький О. А.