Справа № 754/14783/17                                                                                              Головуючий в суді І інстанції Галась І.А.
Провадження № 22-ц/824/ 4893/2021                                                                       Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року                                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва про визнання неправомірними дій, визнання незаконним та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в порядку статті 236 КЗпП України, посилаючись на те, що відповідачем не виконується рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року у справі № 754/14783/17, зміненого постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року, в частині поновлення її на роботі, через що просить стягнути з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу - різницю в заробітку за час затримки виконання рішення від 04 квітня 2018 року за період з 01 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року заяву задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 4 199, 80 грн., а у задоволенні решти вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із цією ухвалою, представник КП «КДЦ» Деснянського району м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем на виконання рішення суду було видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, однак вона на робоче місце не з`являлася, через що постановою державного виконавця від 21 грудня 2020 року виконавчий лист було повернуто ОСОБА_1 у зв`язку із перешкоджанням стягувачем проведення виконавчих дій, тобто, на його думку, вина відповідача у поверненні виконавчого листа та затримці у виконанні рішення відсутня, крім того з відповідача уже було стягнуто грошові суми у порядку ст. 236 КЗпП України, що виключає повторне звернення заявниці до суду із такими вимогами з тих самих підстав за той же період, через що вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що  КНП «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва не виконало рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, протягом періоду часу з 01 жовтня 2020 року по день розгляду справи, та враховуючи тривалість вимушеного прогулу ОСОБА_1 строком у 23 робочих дні, тому вважав, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 4 199, 80 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у справі № 754/14783/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ № 222 від 07 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, поновлено ОСОБА_1 на посаді, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 990, 40 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн. 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року рішення Деснянського районного суду було змінено в частині назви посади позивача та зменшено розмір моральної шкоди до 10 000 гривень.
Постановою Верховного суду від 29 жовтня 2018 року постанова Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року була залишена без змін.
Постановою Верховного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 754/14783/17 (провадження № 61-17167св19) за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, встановлено, що фактичного допущення ОСОБА_1 до роботи не відбулось. 
Також, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року визначено середньоденний заробіток позивачки ОСОБА_1 в розмірі 182,60 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року було частково задоволено заяву  ОСОБА_1 в порядку виконання рішення суду відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо невиконання рішення суду 754/9059/16-ц від 28.08.2017 р., визнати незаконними та скасувати накази КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, стягнення з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток в розмірі 26 842 гривні 20 копійок.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року було частково задоволено заяву  ОСОБА_1 в порядку виконання вказаного рішення суду відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України та стягнуто на її користь середній заробіток в розмірі 14 242 гривні 80 копійок.
Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про те, що з 01 жовтня 2020 року по день розгляду справи КНП «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва не виконувало рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в справі № 754/14783/17 зокрема в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, та з урахуванням наявності судових рішень про стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиконання цього рішення за попередні періоди, суд  дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 4199, 80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі за 23 робочі дні. 
Доводи апелянта про те, що постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у даній справі суперечить судовій практиці у подібних справах та не ґрунтується на вимогах закону, колегія суддів вважає формальними, оскільки зводяться до власних оцінок висновків і вказівок Верховного Суду, що не може бути належною і достатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Крім того, посилання апелянта на те, що саме ОСОБА_1 не виконувала вимоги державного виконавця та не вчиняла дій з метою виконання судового рішення про поновлення на роботі, що, на його думку, встановлює відсутність винних дій відповідача у невиконанні рішення суду про поновлення на роботі, колегія суддів відхиляє, оскільки визначальним є факт відсутності поновлення ОСОБА_1 на посаді, і як наслідок відсутність факту виконання судового рішення у цій частині, при цьому будь-яких належних доказів видачі наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем надано не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом було стягнуто з відповідача середній заробіток у порядку ст. 236 КЗпП за періоди, за які уже було стягнуто попередніми судовими рішеннями, і що, на думку апелянта, виключає можливість заявниці повторно звертатися до суду із такими вимогами, колегія суддів також відхиляє, оскільки заявник не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою у порядку ст. 236 КЗпП України за весь час невиконання судового рішення про поновлення на роботі, і місцевим судом було стягнуто з відповідача ці кошти за новий період невиконання зазначеного судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не є підставами для звільнення роботодавця від виконання судового рішення про поновлення на роботі та виплати останньому середній заробіток на підставі положень статті 236 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                        Судді: