ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/7936/20 пров. № А/857/3838/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Качмара В.Я., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення коштів,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Кравців О.Р., 
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення - 22 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив стягнути грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період з 2015 року по квітень 2020 року в розмірі 24  085,60 грн. без урахування податків, зборів та інших платежів.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу в органах внутрішніх справ та наказом ГУ МВС у Львівській області від 17 квітня 2020 року № 1268-о/с його було звільнено в запас за п.64 «б» (через хворобу) з 17 квітня 2020 року. При звільнені зі служби позивачу не було нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані в 2015-2020 роках дні чергової відпустки в кількості 220 календарних днів, в тому числі в 2015 році - 40 календарних днів, в 2016 році - 40 календарних днів, в 2017 році - 40 календарних днів, в 2018 році - 42 календарних дні, в 2019 році - 45 календарних днів, в 2020 році - 13 календарних днів. Вказує, що згідно норм п. 49, п. 51 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, ст. 9, ст. 24 Закону України «Про відпустки», невиплата грошової компенсації за невикористані в 2015-2020 роках дні чергової відпустки є протиправною. Вважає, що при обчисленні грошової компенсації необхідно керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до 30 жовтня 2015 року позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною, у період з 07 листопада 2015 року його неодноразово звільнено з органів внутрішніх справ та поновлено за судовими рішеннями на посаді, та остаточно звільнено з посади 17 квітня 2020 року, а доказів наявності невикористаних відпусток до матеріалів справи не надано, за компенсацією таких позивач не звертався, що ним не спростовано, тому підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2015 - 2020 роки відсутні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскільки питання виплати міліціонеру компенсації частини невикористаної відпустки за минулі роки не врегульоване нормами Положення від 29 липня 1991 року № 114 та Закону України «Про міліцію», то при вирішенні цього питання підлягають застосуванню норми ст. 9, ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України.
Головним управлінням Національної поліції у Львівській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що Головне управління Національної поліції у Львівській області не є правонаступником Головного управління МВС України у Львівській області та не може відповідати за його дії. Головне управління Національної поліції у Львівській області не порушувало прав позивача, оскільки з ним відсутні будь-які взаємовідносини, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у трудовому спорі з ГУНП у Львівській області.
Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що в еквівалентному співвідношенні розмір виплати грошового забезпечення особі ОВС під час несення нею служби та розмір виплати грошового забезпечення під час перебування такої особи у відпустці (на лікуванні тощо) є рівнозначним, а тому фінансових втрат у випадку невибуття такої особи у відпустку (перебування на лікарняному) вона не несе. Окрім цього, вибуття особи ОВС у відпустку відбувається згідно затверджених графіків відпусток, у відповідності до ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки». З врахуванням того, що позивач у 2015 році на підставі наказів ГУМВС від 25 серпня 2014 року №76 о/с-в та від 28 серпня 2015 року №100 о/с-в перебував у відпустці по догляду за дитиною до 30 жовтня 2015 року, з 07 листопада 2015 року усі штати ГУМВС України у Львівській області ліквідовано, незважаючи на наявність у позивача вимушеного прогулу за рішеннями судів, за період з 07 листопада 2015 року по 17 квітня 2020 року проходження служби ОСОБА_1 не відбувалось, жодних обов`язків ліквідаційною комісією ГУМВС на позивача не покладалось, жодних доручень ним не виконувалось, позивач на службу не прибував, до фактичного несення служби не приступав, тобто вільно розпоряджався своїм часом, лише до трудової книжки та особової справи позивача вносились відповідні записи за рішеннями судів, вказаних вище, графіки надання відпусток за оскаржувані періоди не складались, жодних рапортів до ліквідаційної комісії не надходило, а тому в розумінні поняття «відпустка», яка фактично за своєю суттю є винагородою за відпрацьований час працівнику, з урахуванням втратою чинності нормативно-правових актів, які б регулювали належне, на думку позивача, право на відпустку, (як наслідок стягнення компенсації за невикористані дні відпустки) за періоди 2015 - 2020 років, у ОСОБА_1 відсутнє взагалі право на такі відпустки.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління МВС України у Львівській області.
Відповідно до Витягів з наказів: - від 25 жовтня 2010 року ГУ МВС України у Львівській області № 335 о/с капітану міліції ОСОБА_1 дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції Радехівського районного відділу ГУ МВС, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, з 25 жовтня 2010 року до 27 серпня 2013 року; - від 29 серпня 2013 року ГУ МВС України у Львівській області № 353 о/с відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» надано додаткову відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною капітану міліції ОСОБА_1 дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції Радехівського районного відділу ГУ МВС, з 28 серпня 2013 року до 28 серпня 2014 року; - від 25 серпня 2014 року ГУ МВС України у Львівській області №76 о/с-в відповідно до ст. 18 Закону України «Про відпустки» надано неоплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 5-річного віку капітану міліції ОСОБА_1 дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції Радехівського районного відділу ГУ МВС України з 28 серпня 2014 року по 27 серпня 2015 року; - від 20 жовтня 2014 року ГУ МВС України у Львівській області № 102 о/с-в відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «про відпустки» надано додаткову відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 5 років майору міліції ОСОБА_1 старшому дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВС, з 20 жовтня 2014 року до 27 серпня 2015 року; - від 28 серпня 2015 року ГУ МВС України у Львівській області № 100 о/с-в відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» надано неоплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку майору міліції ОСОБА_1 старшому дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ГУ МВС, з 27 серпня 2015 року по 26 серпня 2016 року; - від 29 жовтня 2015 року ГУ МВС України у Львівській області №767 о/с визнано майора міліції ОСОБА_1 старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВС таким, що приступив до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 30 жовтня 2015 року; - від 06 листопада 2015 року ГУ МВС України у Львівській області №831 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» /через скорочення штатів/ майора міліції ОСОБА_1 старшого дільничного інспектора міліції  Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВС, з 06 листопада 2015 року.
Наказ № 813 о/с від 06 листопада 2015 року скасовано відповідно до постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі №  813/6484/15, яка набрала законної сили 29 березня 2017 року.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі № 813/2443/17 зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 21 червня 2017 року № 1064 о/с про звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року. Вказана постанова набрала законної сили 17 січня 2020 року.
На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі № 813/2443/17 наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 12 грудня 2017 року № 1103 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року.
12 грудня 2017 року Головним управлінням МВС України у Львівській області прийнято наказ № 1104 о/с, яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року.
Не погоджуючись із прийнятим наказом ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу; стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, зобов`язання до вчинення дій.
Згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 813/270/18 у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено повністю. В подальшому відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 857/1677/19 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 813/270/18 скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС у Львівській області № 1104 о/с від 21 грудня 2018 року «Про звільнення» постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторові міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 13 грудня 2017 року та стягнути з ГУ МВС України у Львівській області на користь останнього, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 35  799,96 грн., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.
Відповідно до наказу Головного управління МВС України у Львівській області від 06 лютого 2020 року № 1256 о/с «Про виконання рішення суду» на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 857/1677/19 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 13 грудня 2017 року.
Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 17 квітня 2020 року № 1268 о/с «Про звільнення» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ України в запас Збройних Сил за п. 64 «б» /через хворобу/ майора міліції ОСОБА_1 (М-010824), старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 17 квітня 2020 року.
Відповідно до наказу Головного управління МВС України у Львівській області від 27 квітня 2020 року № 1269 о/с внесено зміни до наказу ГУМВС України у Львівській області від 17 квітня 2020 року № 1268 о/с, в частині зазначення вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги яка складає 21 рік 11 місяців 28 днів (з урахуванням раніше виплаченої); у пільговому обчисленні складає 27 років 03 місяці 19 днів.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Проте, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Частиною 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Також, Закон України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Станом на час виникнення спірних правовідносин порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначало Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).
До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно до абзацу другого пункту першого Положення № 114, належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Відповідно до п. 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.
При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.
Приписами пунктів 51, 52 Положення № 114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у     календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.
Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.
Відповідно до п. 55 Положення № 114 відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).
При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.
За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Згідно із п. 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався Положенням №114, яким передбачено надання чергових відпусток.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення пунктів 52, 53 та 55 Положення № 114, а саме: особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або начальницького складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище). При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що законом не виключаються випадки, коли працівником міліції відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення працівника міліції права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику міліції використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник поліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з працівником поліції, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.
Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
У випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до п. 2 Порядку №  100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відтак, з огляду на неврегулювання приписами Положення №  114 питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону № 504/96-ВР та Порядку № 100.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.
Тривалість щорічної відпустки (у тому числі для цілей її грошової компенсації під час звільнення) визначається виходячи з фактично відпрацьованого протягом робочого року часу. До стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зокрема час вимушеного прогулу у випадку незаконного звільнення чи період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Згідно позовної заяви позивач вважає, що при звільненні зі служби йому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані у 2015-2020 роках дні чергової відпустки в кількості 220 календарних днів, в тому числі у 2015 році - 40 календарних днів, 2016 році - 40 календарних днів, 2017 році - 40 календарних днів, 2018 році - 42 календарних дні, 2019 році - 45 календарних днів, 2020 році - 13 календарних днів.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 25 жовтня 2010 року до 27 серпня 2013 року перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.47); з 28 серпня 2013 року до 28 серпня 2014 року - у додатковій відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною (а.с.48); з 28 серпня 2014 року до 27 серпня 2015 року - у неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку (а.с.49); з 20 жовтня 2014 року до 27 серпня 2015 року - у додатковій відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку (а.с.50); з 27 серпня 2015 року до 26 серпня 2016 року - у неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку (а.с.51), і приступив до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 30 жовтня 2015 року (а.с.52).
Колегія суддів проаналізувавши вищенаведене вважає, що оскільки позивач з 01 січня 2015 року до 29 жовтня 2015 року перебував у неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, то цей період не може бути зарахований йому до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.
Оскільки, позивач згідно наказу від 29 жовтня 2015 року приступив до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 30 жовтня 2015 року, то з цієї дати необхідно обчислювати стаж роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.
Також, з матеріалів справи слідує, що позивача неодноразово було звільнено, проте постановами Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року та від 24 жовтня 2017 року визнано протиправним і скасовано накази Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06 листопада 2015 року № 831 о/с та від 21 червня 2017 року № 1064 о/с про звільнення позивача та поновлено його на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року. Також, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1104 о/с від 12 грудня 2017 року про звільнення позивача та поновлено його на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 13 грудня 2017 року. Це рішення в частині поновлення позивача на посаді було виконано відповідачем лише 06 лютого 2020 року шляхом прийняття відповідного наказу.
Колегія суддів зазначає, що у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу не впливає на право отримати компенсацію за невикористану відпустку.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що період з 30 жовтня 2015 року по 17 квітня 2020 року є періодом, протягом якого за позивачем зберігалося місце роботи та заробітна плата, у зв`язку з чим цей період включається до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач має право на отримання компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період з 30 жовтня 2015 року по 17 квітня 2020 року.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Обрахунок стажу роботи для визначення кількості днів чергової відпустки належить до безпосередніх повноважень Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області як роботодавця. Проте, такий обрахунок і визначення кількості днів відпустки позивачу не здійснювалося.
Розрахунок грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки.
Таким чином, колегія суддів вважає, що визначення розміру грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки, яка підлягає стягненню на користь позивача належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати її розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період з 30 жовтня 2015 року по 17 квітня 2020 року.
Доводи позивача про те, що невикористані дні щорічної відпустки повинні бути оплачені виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 109,48 грн, що встановлений рішенням суду, колегія суддів відхиляє, адже це не відповідає методиці обчислення компенсації за невикористані дні відпустки, що встановлена Порядком №100.
При цьому, колегія суддів вважає, що Головним управлінням Національної поліції у Львівській області не порушено права позивача, оскільки ним не виносилось жодних наказів чи розпоряджень стосовно позивача та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення його прав Головним управлінням Національної поліції у Львівській області.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Поряд з тим, частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно квитанції № 63 від 28 вересня 2020 року сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 840,80 грн та згідно квитанції № 11 від 08 лютого 2021 року сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1262,00 грн.
Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 2102,80 грн судового збору.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 380/7936/20 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за період з 30 жовтня 2015 року по 17 квітня 2020 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (код ЄДРПОУ 08592247, пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, 79007) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2102,80 грн (дві тисячі сто дві гривні вісімдесят копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.