ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2009/21 Справа № 189/580/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, - 
ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 з 02.09.2005 року по 09.11.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. Позивачка зазначає, що, проживаючи однією сім`єю, вони разом з відповідачем мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали легковий вказаний легковий автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, вартість якого на дату звернення з позовом до суду становить 85000,00 грн. На теперішній час сторони проживають окремо, згоди про поділ спільного майна не досягли. Тому позивач просить, стягнути з ОСОБА_1 1/2 частину вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме: легкового автомобіля ЗАЗ TF699P-73, VIN- НОМЕР_1 , держ. номер НОМЕР_2 , у розмірі 42500,00 грн. 
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року частково задоволено позовні вимоги, вирішено в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини вартості транспортного засобу - легкового автомобіля «ЗАЗ», TF699P-73, VIN № НОМЕР_3 , в розмірі 34456,50 грн; стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір у розмірі 681,67 грн; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02.09.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 02.09.2005, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції. Прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_2 (а.с.3).
Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року по справі №189/1367/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Рішення набрало законної сили 11.12.2018 року (а.с.4). Згідно змісту вказаного рішення, позивачем ОСОБА_1 було зазначено, що з ОСОБА_2 разом не проживають з 2010 року, спільне господарство не ведеться.
03 жовтня 2009 року подружжям на ім"я ОСОБА_1 придбано автомобіль ЗАЗ, VIN- НОМЕР_1 вартістю 68913,00 грн, що підтверджується актом передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 (а. с. 33).
Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль ЗАЗ, VIN- НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).
Відповідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.04.2010 ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 житловий будинок загальною площею 57,9 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 12000,00 грн. (а.с. 34-35).
Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 30.09.2019 та від 07.07.2020, проведених за адресою: АДРЕСА_2 , комісія в складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії встановила, що за даною адресою ОСОБА_2 , з вересня 2007 року і по теперішній час не проживає, а проживає в АДРЕСА_2 . З вказаного часу остання спільного господарства з ОСОБА_1 не вела (а.с. 31-32).
Вказані акти не приймаються у якості належних та допустимих доказів часу припинення шлюбно-сімейних відносин сторін, оскільки суперечать змісту рішення суду про розірвання шлюбу сторін. Крім того, в актах, які складені у 2019 та 2020 роках, не наведено обгрунтування висновків щодо припинення сімейних відносин сторін у 2007 році.
Судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 , показам яких надано належної оцінки у сукупності з іншими доказами у справі.  
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що спірний автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, VIN- НОМЕР_1 , держ. номер НОМЕР_2 придбаний під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання; встановивши, що вартість спірного автомобіля складає 68913,00 грн; приймаючи до уваги, що клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи сторонами не заявлено, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості транспортного засобу у розмірі 34456,50 грн.
Доводи апелянта про придбання автомобіля за його особисті кошти, які були одержані від продажу будинку його мати, - є недоведеними, належних та допустимих доказів на підтвердження такої позицій суду не надано; клопотань про витребування відповідних доказів судом відповідачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання. 
Колегія приймає до уваги, що автівка придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та проживання однією сім"єю, що підтверджується, зокрема, змістом наведеного вище судового рішення про розірвання шлюбу сторін, відповідно до якого позивачем ОСОБА_1 було зазначено, що з ОСОБА_2 разом не проживають з 2010 року.
Крім того, суд враховує, що автомобіль перебуває у фактичному користування відповідача, що ним не оспорюється; відповідач не заперечує щодо набуття ним спірного автомобіля у власність та не заявляє про передачу авто у власність позивачці.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий
Судді