ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/3128/20
Головуючий у першій інстанції – Ковальова Т. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/873/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
           
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, 
місце ухвалення рішення суду – м. Ніжин,
час проголошення  рішення суду першої інстанції – 14 год 46 хв.

                                      У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 12 900 грн. 
Заявлені вимоги мотивувала тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року з відповідача стягуються аліменти на утримання їхньої дитини у розмірі 1/3 частини його сукупного доходу, проте у останнього наявна заборгованість зі сплати аліментів. На даний час дочка навчається у Ніжинському агротехнічному коледжі на контрактній основі, вартість всього навчання становить 25 800 грн, тому, відповідно до положень ст. 185 СК України, відповідач повинен відшкодувати половину зазначеної суми.
Рішенням від 07 квітня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину в сумі 12 900 грн відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість судового рішення та порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки аналіз ст. 185 СК України зводиться до того, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються й додаткові, розмір яких повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Позивачка вказує, що нею були понесені додаткові витрати на доньку, обумовлені необхідністю розвитку її здібностей у сфері економічної освіти, в тому числі з урахуванням її наміру в подальшому навчатися за вказаним напрямом для здобуття професійної освіти.
Вважає необґрунтованим посилання районного суду на правовий висновок Верховного Суду, наведений у справі № 336/1488/19, оскільки предметом її  розгляду було стягнення додаткових витрат саме на навчання дитини у вищому навчальному освітньому закладі за кордоном, а вона просить стягнути додаткові витрати, викликані необхідністю розвитку здібностей дочки, що в подальшому вплине на можливість здобувати професійну освіту.
Наголошує на ігноруванні судом першої інстанції положень ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, відповідно до яких кожній дитині державою гарантований рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Звертає увагу на ті обставини, що відповідач є працездатним, працює та не має інших утриманців, тому повністю спроможний сплатити визначену у позові суму. Вказівка у рішенні про неузгодженість між нею та батьком дитини питання про навчання дитини саме у даному навчальному закладі є лише припущенням суду та не узгоджується з жодною нормою законодавства, а посилання на ст. 199 СК України є некоректним, так як дана норма регулює обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, у той час як їхня дочка на даний час є неповнолітньою.
У наданому відзиві ОСОБА_2 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду – залишити без змін. Доводи скаржника зводяться до того, що він не має фінансової можливості сплатити додаткові витрати у визначеному позивачкою розмірі.
Зазначає, що після відрахування аліментів на утримання дочки, які стягуються з нього за рішенням суду, він фактично отримує на руки близько 1 500 грн, у той час як позивачка матеріально забезпечена краще, оскільки з її пояснень отримує 10 000 грн.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції з посиланням на приписи ст.ст. 181, 185, 199 СК України виходив з того, що навчання неповнолітньої дочки сторін у Ніжинському агротехнічному коледжі з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини в контексті ст. 185 СК України. Районний суд указав, що позивачкою не доведено необхідності платного навчання дитини при наявній можливості проходження навчання у закладі освіті за держзамовленням, не наведено мотивів вибору відповідного освітнього закладу, що залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого 19 травня 2004 року відділом РАЦС Ніжинського МУЮ Чернігівської області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 5). 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 травня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання даного рішення 18 червня 2014 року був виданий виконавчий лист (а.с. 4).
З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 29 серпня 2014 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та взяла прізвище чоловіка – « ОСОБА_7 » (а.с. 6).
З 01 вересня 2019 року ОСОБА_3 навчається за контрактом у Ніжинському агротехнічному коледжі за денною формою навчання за спеціальністю «Облік і оподаткування», термін закінчення навчання – 30 червня 2022 року, що підтверджується довідкою учбового закладу від 03 липня 2020 року (а.с. 7).
Згідно з договором про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою від 30 липня 2019 року, укладеним між Національним університетом біоресурсів і природокористування України в особі директора  Відокремленого підрозділу «Ніжинський агротехнічний коледж» та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 , загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 25 800 грн (а.с. 8-9).
Нарахування та утримання з ОСОБА_2 аліментів у визначеному судом розмірі підтверджується наданими районному суду стороною відповідача розрахунковими листками за травень та липень 2020 року (а.с. 21, 22). 
Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на неповнолітню дитину, ОСОБА_1 зазначала, що на час звернення до суду їхня дитина, 2004 року народження, навчається у вищому навчальному закладі, загальна вартість навчання у якому становить 25 800 грн, тому відповідно до ст. 185 СК України відповідач зобов`язаний сплатити половину вартості навчання, оскільки працює, має працездатний вік та фізично здоровий.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. 
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій та (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі.
За змістом ст. 185 СК України та роз`яснень п. 18 постанови  Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. 
Верховний Суд у своїй постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 констатував, що аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, окрім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка перебуває на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.
У справі встановлено, що сторони мають спільну дитину – дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 01 вересня 2019 року навчається у вищому навчальному закладі – Ніжинському агротехнічному коледжі, термін закінчення навчання – 30 червня 2022 року, загальна вартість освітніх послуг становить 25 800 грн. 
Позовна заява містить посилання про наявність законних, на думку позивачки, підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат у сумі 12 900 грн, як половини вартості за навчання доньки у коледжі. Проте апеляційний суд вважає, як правильно зазначив і суд першої інстанції, що навчання неповнолітньої дочки сторін у вищому навчальному закладі з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини в контексті ст. 185 СК України.
Предметом доказування у даній справі є наявність необхідності розвитку певних здібностей дитини та підтвердження цього належними доказами.
Законодавцем визначено, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, тощо. 
У той же час, позивачкою ані районному суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що понесення нею додаткових витрат зумовив саме розвиток здібностей її неповнолітньої дитини, яка, здобувши базову середню освіту, за власним бажанням і у відповідності до ст. 4 ЗУ «Про вищу освіту», згідно з якою громадяни України вільні у виборі закладу вищої освіти, форми здобуття вищої освіти і спеціальності, поступила до Ніжинського агротехнічного коледжу для подальшого навчання та здобуття вищої освіти на контрактній основі. 
Зокрема, у матеріалах справи відсутні дані про участь/перемогу дочки сторін у місцевих або регіональних олімпіадах з економічної сфери, відповідних форумах, програмах, семінарах під час шкільного навчання, які б надали змогу суду визначити те, що вибір напрямку обліку та оподаткування, за яким навчається неповнолітня ОСОБА_8 , зумовлений саме розвитком її здібностей. 
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 03 червня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу щомісячно на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття, тобто, аліменти з відповідача будуть стягуватися до 01 травня 2022 року включно.
Від сплати аліментів, розмір яких є більшим, ніж зазвичай на одну дитину, і які стягуються за виконавчим листом, відповідач не ухиляється, належних доказів щодо існування заборгованості зі сплати аліментів стороною позивача не надано.
З огляду на наведені обставини колегія суддів дійшла висновку про правильність висновку суду першої інстанції щодо недоведеності доводів позивачки про існування особливих обставин, які зумовили додаткові витрати на дитину. Таким чином, є правильним висновок районного суду про те, що витрати на навчання неповнолітньої ОСОБА_8 охоплюються загальними потребами, забезпечення яких здійснено судовим рішенням про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що стягуються у примусовому порядку.
У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею 23 років, правила статті 185 СК України щодо обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами, не застосовуються. Оплата вартості навчання та проживання неповнолітньої дитини в гуртожитку не відноситься до додаткових витрат, тому правові підстави для їх стягнення відсутні. Такі спірні правовідносини регулюються нормами ст. 199 СК України, якою передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. У зв`язку з наведеним, твердження позивачки про некоректне посилання в судовому рішенні на ст. 199 СК України ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржницею положень даної норми.
Беручи до уваги наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування  відсутні. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 квітня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  
                 
Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуюча:                                            Судді: