Постанова   
Іменем України      
 
03 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 752/1285/20
провадження № 61-19646св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах і інтересах малолітнього ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 ,
заінтересовані особи - ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління захисту прав дітей міської ради м. Кропивницького,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року в складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року в складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст заяви
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, у якій просила видати обмежувальні приписи стосовно ОСОБА_4 за фактами вчинення домашнього насильства по відношенню до постраждалих осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 строком на шість місяців, якими:
- по відношенню до постраждалої особи ОСОБА_1 :
зобов`язати  ОСОБА_4  усунути перешкоди у користуванні майном, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ,
а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;
обмежити спілкування  ОСОБА_4 з ОСОБА_1 та заборонити ОСОБА_4 вести листування з ОСОБА_1 або контактувати з нею
в будь-який інший спосіб;
заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань, меншу за 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресами: 
АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 .
заборонити ОСОБА_4 особисто чи через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває 
у місці, невідомому ОСОБА_4 ;
- по відношенню до постраждалої особи ОСОБА_2 :
обмежити спілкування ОСОБА_4 з ОСОБА_5 та заборонити ОСОБА_1 вести листування з ОСОБА_5 або контактувати
з ним в будь-який інший спосіб;
заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань, меншу за 500 метрів до місця проживання чи перебування ОСОБА_2 за адресами: 
АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 .;
заборонити ОСОБА_4 особисто чи через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати ОСОБА_2 , якщо він за власним бажанням перебуває
у місці, невідомому ОСОБА_4 ;
- по відношенню до постраждалої особи ОСОБА_3 :
заборонити ОСОБА_4   наближатися на відстань, меншу за 500 метрів до місця проживання чи перебування ОСОБА_3 за адресами: 
АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ;
обмежити спілкування ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та заборонити ОСОБА_4 вести листування з ОСОБА_3 або контактувати з нею в будь-який інший спосіб.
Заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_4 є колишнім подружжям, шлюб яких розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року. Вони мають трьох дітей: повнолітню доньку, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
12 квітня 2019 року між заявником та ОСОБА_4  укладений договір про поділ майна, за яким в рахунок часткової компенсації частки у спільному майні  ОСОБА_4 сплатив їй грошову компенсацію, перерахувавши на її рахунок 26 591 000 грн. При цьому поділ спільного майна, що знаходиться за межами України, зокрема у Австрії, не здійснювався.
Між колишнім подружжя була досягнута усна домовленість, що діти будуть проживати з матір`ю в Австрії. Незважаючи на той факт, що заявник жодним чином не обмежувала спілкування батька з малолітнім сином, ОСОБА_4  постійно та безпідставно обвинувачував заявника у протиправних діях та порушенні його батьківських прав. Такі його дії були спричинені бажанням створити дискомфорт для заявника, бажанням завдати шкоду психологічному здоров`ю заявника з метою змушування заявника відмовитися від своїх майнових прав на спільне майно в Австрії та з метою покарати заявника за те, що вона не підкорюється будь-яким бажанням та забаганкам ОСОБА_4 . На сьогодні в Печерському районному суду м. Києва розглядається справа за її позовом про визначення місця проживання малолітнього сина.
12 грудня 2019 року  ОСОБА_4 забрав малолітнього сина та без її згоди незаконно вивіз ОСОБА_2 з його місця проживання та навчання в Австрії до України, повністю обмежив спілкування дитини з матір`ю та сестрами.
Вона 15 січня 2020 року забрала малолітнього сина з міста Кропивницький
і привезла його до м. Києва за своїм місцем проживання. Під час виїзду 
з м. Кропивницького  ОСОБА_4 організував справжнє переслідування заявника та дитини. Обманом задіяв працівників місцевої прокуратури, національної поліції, працівників Служби безпеки України та навіть бійців спецзагону «Корд». Велике скупчення агресивно налаштованих чоловіків 
у військовій формі, намагання силою відібрати малолітнього сина від неї вкрай згубно вплинули на психічне здоров`я малолітнього сина.
Психологічне насильство з боку  ОСОБА_4 щодо неї виражалося 
у погрозах і залякуваннях, позбавленні заявника можливості бачитись 
з власним сином, у її систематичному приниженні та образах, у застосуванні фізичної сили, залученні працівників правоохоронних органів, які залякували заявника застосуванням фізичної сили, погрожували притягти до кримінальної, адміністративної відповідальності за сфабрикованими справами, що змусило її почувати себе невпевнено, незахищено, побоюватися за свою безпеку. Крім того, ОСОБА_4 протиправно викравши сина, не повідомивши заявника про вивезення дитини з Австрії, не надав їй як матері нормально спілкуватися 
з дитиною, не повідомляв їй місце знаходження малолітнього сина та, вдаючись до вимагання та шантажу, тим самим завдав заявнику вкрай серйозних душевних страждань, шкоду психічному та психологічному здоров`ю.
Економічне насильство з боку  ОСОБА_4 щодо заявника виражається 
в умисному позбавленні заявника та малолітнього сина житла у с. Суботці Кіровоградської області, коли у лютому 2019 року він примусово виселив їх 
з будинку, при цьому не надав змоги забрати особисті речі.
13 серпня 2019 року  ОСОБА_4 скасував раніше надану ним згоду на виїзд малолітнього сина та неповнолітньої дочки у супроводі матері за кордон, тим самим свідомо та умисно позбавив заявника можливості користуватися вказаними документами, позбавив можливості виїзду за кордон разом зі своїми дітьми.  ОСОБА_4 неодноразово висував та продовжує висувати вимогу щодо виселення заявника з будинку в Австрії, тим самим намагається незаконно позбавити заявника можливості реалізувати законні права співвласника майна.
Крім того, в порушення раніше досягнутих домовленостей ОСОБА_4  вимагає від неї повернути йому грошові кошти у розмірі 26 591 000 грн, і такі дії 
є явним порушенням економічного характеру, погрозою свідомого позбавлення заявника її особистого приватного майна.
Психологічне насильство по відношенню до малолітнього сина виражається 
у протиправному, всупереч волі малолітнього сина вивезенні дитини з країни проживання, де дитина відвідувала шкільний навчальний заклад, та примусового повернення в Україну, небажанні сина проживати разом 
з  ОСОБА_4 , небажанні їхати з місця проживання в Австрії, страху щодо його можливих неправомірних дій, утримуванні дитини у будинку в с. Суботці 
в Кіровоградський області під постійним наглядом та охороною, у налаштуванні дитини проти матері, створенні негативного образу матері, намаганні зіпсувати ставлення дитини до матері.  Всі ці дії мали вкрай згубний вплив на стан малолітнього сина та значною мірою нашкодили його психічному здоров`ю, змусили сина почуватися незахищеним, викликали відчуття страху та емоційної невпевненості у дитини.
Психологічне та економічне насильство щодо неповнолітньої дочки виражається у тому, що у жовтні 2019 року при спробі силою викрасти малолітнього сина,  ОСОБА_4  застосував силу по відношенню до неповнолітньої дочки. Спочатку силою штовхнув її до стіни, в результаті чого дочка вдарилася головою об стіну, а потім скрутив їй руки та тримав так, оскільки вона стала на захист свого брата. Крім того, ОСОБА_4 впродовж всього життя ображав та принижував неповнолітню дочку, не виявляв жодної поваги та любові до дочки. Заборонивши дочці виїзд з України, завдав значної шкоди її інтересам та її можливості вільного пересування. Економічне насилля також виражається у тому, що  ОСОБА_4 , отримуючи впродовж 2012 - 2019 років соціальну допомогу на утримання неповнолітньої в Австрії, цих коштів дочці не передав, їх на утримання дочки не витрачав, цілі, на які витрачались ці кошти, невідомі.
За таких обставин вона вважає, що наявні всі підстави для видачі обмежувальних приписів щодо  ОСОБА_4 за фактом вчинення домашнього насильства по відношенню до заявника, малолітнього сина та неповнолітньої дочки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Видано обмежувальний припис, яким строком на шість місяців:
обмежено спілкування  ОСОБА_4 з ОСОБА_1 та заборонено  ОСОБА_4 вести листування з  ОСОБА_1 або контактувати з нею 
в будь-який інший спосіб;
заборонено  ОСОБА_4 наближатися на відстань, меншу за 500 метрів до місця проживання  ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 .
Про видачу обмежувальних приписів щодо ОСОБА_4 повідомлено Голосіївське УП ГУНП в м. Києві та Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію шляхом направлення копії рішення суду для взяття
 ОСОБА_4  на профілактичний облік.
Направлено  ОСОБА_4 на проходження профілактичної програми для кривдників.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 переслідує мету визначити характер відносин з колишньою дружиною ОСОБА_1 та їх спільними дітьми, за яких колишня дружина має прийняти ту частку майна набутого у шлюбі, що буде визначена саме ним; визначитися зі своїм місцем проживання, що буде відповідати забезпеченню його вимог щодо способу та порядку його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 ; надання матеріального забезпечення дочкам - за умови правил поведінки щодо належного ними сприйняття його як батька та вибачення перед ним. 
Вважаючи встановленими такі обставини, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_4 чинить відносно колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство у формі економічного та психологічного насильства.
ОСОБА_1 зазнала та продовжує зазнавати економічного насильства
з боку колишнього чоловіка, яке полягає у нерівноцінному розподілі набутого за час шлюбу майна, порушенні визначених умовами нотаріально посвідченого договору щодо строків передач у власність ОСОБА_1 квартири, вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 повернути добровільно перераховані на її рахунок грошові кошти у сумі 26,5 мільйонів гривень, про виселення ОСОБА_1 з придбаного під час шлюбу будинку в м. Фойтсберзі Австрії, позбавленні її можливості користуватися транспортним засобом - автомобілем, який перебував у її розпорядженні в Австрії.
Психологічне насильство ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_1 проявляється у наступному: ОСОБА_4 у спілкуванні з заявницею застосовує висловлювання, якими дає негативну оцінку їй як матері; за умови надання йому можливості зустрічатися з сином, вчиняє дії відносно сина, необізнаність про які для заявниці має тяжкі психологічні наслідки; скасуванні дозволу на перетин дітьми кордону в її супроводі; отриманні нового закордонного паспорту для посвідчення особи їх сина ОСОБА_2 та визнання недійсним попередньо виданого його паспорта; пред`явлення позову щодо усунення перешкод у вихованні дитини та поверненні дитини до України 
з подальшим поданням заяви про залишення такого позову без розгляду, після відмови суду в забезпеченні позову шляхом тимчасового обмеження заявника 
у праві виїзду за кодон, заборони перетинати державний кордон України та вивозити за межі України малолітнього ОСОБА_2 у супроводі матері чи будь-якої іншої уповноваженої нею особи; невиконанні обов`язку щодо повернення сина ОСОБА_2 за місцем проживання матері та самовільному вивезенні малолітнього сина до України без повідомлення про це його матері та за відсутності її згоди; повідомлення правоохоронним органам про порушення ОСОБА_1 строків повернення малолітнього сина до України з метою безпідставного притягнення її до адміністративної відповідальності; а також вжиття заходів щодо оскарження судового рішення, яким було визнано відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, що фактично мало характер її переслідування; завдання їй страждань у спосіб позбавлення спілкування 
з сином та участі в його вихованні за умови обізнаності, що дитина неодноразово заявляла про своє бажання проживати саме з матір`ю; вимогах затвердити план їх спільних дій колишнього подружжя в суді або добровільно, за якими умови щодо спілкування з сином та участі у його житті ОСОБА_1 не є пропорційними по відношенню до ОСОБА_4 та є дискримінаційними; позбавлення ОСОБА_1 можливості проживання разом зі всіма своїми дітьми однією родиною за наявності на те бажання дітей.
На час вирішення вимог про вжиття заходів запобігання психологічному насильству ОСОБА_4 по відношенню до колишньої дружини, таке насильство триває у формі позбавлення її права на проживання з малолітнім сином та неповнолітньою дочкою, участі у їх вихованні, оскільки дочка постійно проживає в Австрії, а заявниця ОСОБА_1 вживає заходи щодо своєї участі в житті сина та поновлення права сина на проживання з матір`ю, перебуваючи для цього на Україні.
Зважаючи на такі обставини, суд першої інстанції вважав заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню.
Щодо вимог по відношенню до ОСОБА_3 , то суд вважав, що неповнолітня дочка зазнала психологічного насильства з боку батька, яке полягало в тому, що була свідком подій, які відбувалися в будинку в м. Фойтсберг, Австрія. Також зазнає психологічного насильства через вимоги батька щодо виселення її матері з будинку в Австрії, де вони разом проживали та подальше проживання її 
в цьому будинку за умови відсутності матері, але разом з сторонньою для дівчини особою, домогосподаркою, яку обере батько. Але оскільки питання щодо користування її матері будинком вирішується в судовому порядку судом Австрії, тому підстави для задоволення вимог щодо запобігання психологічному насильству запропонованим заявницею шляхом відсутні.
Крім того, суд першої інстанції вважав доведеним факт фізичного насильства батька відносно дочки, проте дійшов висновку про відсутність ризиків повторення такого насильства у зв`язку з відсутністю системності застосування такого насильства, а також через перебування наразі дочки в Австрії, а батька - в Україні.  
Щодо вимог по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_2 , то в цій частині суд дійшов висновку про доведеність факту заподіяння ОСОБА_4 малолітньому сину домашнього насильства у формі психологічного насильства, що полягало в тому, що ОСОБА_2 був свідком психологічного насильства з боку батька щодо матері та сестри ОСОБА_3 , висловлювань синові негативних характеристик щодо його матері та її ставлення до сина, відірвав сина від звичного для нього середовища проживання в будинку в Австрії разом з матір`ю та сестрами. Суд першої інстанції в той же час вважав, що до ОСОБА_4 не є можливим застосувати передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»та запропоновані заявницею заходи обмежувального припису для запобігання домашньому насильству відносно малолітнього ОСОБА_2 , оскільки з лютого 2020 року він проживає з батьком, не має телефонного зв`язку, не відвідує шкоду, навчається в домашніх умовах, мати дитини позбавлена будь-якого спілкування з ним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким
в задоволенні заяви відмовлено.
Апеляційний суд виходив з того, шо суд першої інстанції безпідставно вважав встановленими обставини, які є недоведеними, висновок суду першої інстанції щодо доведеності фактів вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства
у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» відносно ОСОБА_1 , а також неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_2 не відповідає встановленим обставинам, суд невірно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про відмову
у задоволенні заяви про видачу обмежувальних приписів.
Аргументи учасників справи
У грудні 2020 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_12 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду
і рішення суду першої інстанції в частині відмови у видачі обмежувального припису відносно неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього
ОСОБА_2 ; ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
На підтвердження вчинення економічного насильства ОСОБА_4   стосовно неповнолітньої  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначає, що заінтересована особа продовж 2019 року надала нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки дітей за межі України до Республіки Австрія та Об`єднаних Арабських Еміратів
у супроводі матері, однак на підставі нової заяви, посвідченої приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О. В., зазначені згоди були скасовані, про що його адвокатом повідомлено Державну прикордонну службу, тобто умисно вчинено дії для перешкоджання дітям вільно виїхати до Республіки Австрія задля продовження навчання.
Щодо ситуації, яка склалась у заявника, та в цьому ракурсі вчинення психологічного насильства, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Суди оцінили матеріали справи через призму вчинення фізичного та економічного насильства, не оцінюючи при цьому вчинення психологічного насильства. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є неповнолітні діти, які діями ОСОБА_4 позбавлені між собою спілкування, разом з цим вона позбавлена можливості виконувати свої материнські обов`язки, спілкуватись 
з ОСОБА_2 . Не оцінивши ризики вчинення саме психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_2 з боку ОСОБА_4 в площині позбавлення їх на спілкування, виховання тощо, привили до прийняття судами рішень, які не ґрунтуються на частині третій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».  
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_13 , в якому вона зазначила, що зміст касаційної скарги зводиться до незгоди з висновками апеляційного суду  щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального 
й процесуального права на свій розсуд, містить посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційного інстанції, який їх обґрунтовано спростував або є новими обставинами, оскільки не були предметом розгляду у суді першої інстанції, тому просить відмовити 
у задоволенні касаційної скарги.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі на підставі пункту 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 25 листопада 2019 року у справі № 752/4527/19, від 01 квітня 2020 року 
у справі № 234/19213/17).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 вказано, що «видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 752/4527/19 зазначено, що «встановивши, що відповідач не допускає позивача у квартиру, де вони спільно проживають, суд першої інстанції обґрунтовано видав обмежувальний припис щодо зобов`язання відповідача усунути такі перешкоди 
і передати позивачу ключі від квартири, оскільки зазначені порушення з боку відповідача мають всі ознаки економічного насильства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17 вказано, що «при вирішенні спору щодо дитини судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дітей. Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одним 
з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У статті 12 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства».
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 02 серпня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народились діти:
ОСОБА_7 , яка на час розгляду справи досягла повноліття,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
12 квітня 2019 року між   ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А. В., реєстровий
№ 1606, за умовами якого сторони поділили майно, яке знаходиться в Україні.
В порядку поділу майна ОСОБА_4 у січні 2019 року здійснив переказ грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 у розмірі 26 591 000,00 грн.
На території Австрії є нерухоме майно, яке зареєстроване на ім`я 
ОСОБА_4 : дві земельні ділянки під забудову, житловий будинок та квартира, поділ яких в добровільному порядку подружжям не здійснювався.
ОСОБА_3 у 2018/2019 навчальному році відвідувала 5а клас Федеральної гімназії Кьофлаха.
ОСОБА_2 відвідував дитячий садок Шіллерштрассе організації Фольксхільфе у період з 01 жовтня 2015 року по 05 липня 2019 року, із розрахунку 40 годин на тиждень, витрати на обслуговування, у тому числі витрати на догляд і плата за матеріали на цей період були сплачені його батьком ОСОБА_4 . У 2019/2020 навчальному році ОСОБА_2 відвідував 1с клас Державної школи Фойтсберга.
За даними повідомлень податкової інспекції Дойчландсберг Лайбнітц Фойтсберг , ОСОБА_4 призначена сімейна допомога на дітей.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний.
13 серпня 2019 року ОСОБА_4 оформив заяву у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу про прийняте ним рішення щодо відмови від раніше підписаних ним заяв про згоду на тимчасові поїздки до країни Австрія та Об`єднаних Арабських Еміратів його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Додатково повідомив, що не дає згоди на виїзд його малолітніх дітей за межі України.
31 серпня 2019 року ОСОБА_2 у супроводі матері перетнув кордон України за згодою батька, яка була вже ним скасована.
12 грудня 2019 року ОСОБА_4 забрав малолітнього ОСОБА_2 для спілкування та не повернув матері, 13 грудня 2019 року ОСОБА_2 перетнув кордон України у супроводі батька. При цьому був пред`явлений новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлений ОСОБА_4 
у жовтні 2019 року.
У грудні 2019 року ОСОБА_4 та уповноважений ним адвокат в Австрії повідомили ОСОБА_1 про звільнення будинку, що знаходиться
в м. Фойтсберг, до початку 2020 року.
Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 
2020 року закрито провадження у адміністративній справі відносно 
ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 184 КУпАП.
Станом на 13 січня 2020 року ДОП Кропивницького було видано терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_4 щодо вчинення домашнього насильства психологічного та економічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , яким заборонено спілкуватися з постраждалою особою у будь-який спосіб з 13 січня по 23 січня 2020 року. В подальшому заборонний припис був скасований за адміністративним позовом 
ОСОБА_4 
15 січня 2020 року ОСОБА_1 забрала ОСОБА_2 із спеціалізованої школи № 8 м. Кропивницького (під час уроку).
Також судами установлено, що між колишнім подружжям мають місце судові спори з приводу правовідносин щодо права власності на майно, яке набуте під час шлюбу, в тому числі і в Австрійському суді. 
Печерським районним судом м. Києва 18 липня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницького про визначення місця проживання дитини ( ОСОБА_2 ), в межах якої ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком. Вимоги щодо відібрання малолітнього ОСОБА_2 у батька заявницею ОСОБА_1 
в судовому порядку не заявлялись.
З 06 серпня 2018 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_1 
з 20 січня 2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час малолітній ОСОБА_2 проживає з батьком.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства 
є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений 
в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19).
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 
07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII)визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIIIдомашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи 
у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, 
а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
У частині другій статті 26 Закону № 2229-VIIIпередбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати 
в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори 
з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII). 
Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
За змістом Закону № 2229-VIII обмежувальний припис за своєю суттю не 
є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію 
і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання щодо застосуванні заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Установлені судами обставини свідчать, що між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 існує тривалий конфлікт з приводу визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 , тривають судові спори, в тому числі з липня 2019 року в Печерському районному суді м. Києва спір щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 . При чому такий конфлікт існував на момент скасування ОСОБА_4 дозволу на виїзд малолітнього сина ОСОБА_2 та неповнолітньої доньки ОСОБА_3 за кордон, на день перетинання малолітнім сином ОСОБА_2 кордону України у супроводі матері ( 
31 серпня 2019 року ), на момент повернення ОСОБА_2 батьком до України (13 грудня
2019 року), на момент подій, які відбулися 15 січня 2020 року під час уроку в 1-Б класі спеціалізованої школи № 8, коли мати забрала малолітнього ОСОБА_2 з уроку. В Австрійському суді триває спір щодо права власності на нерухоме майно 
в Австрії.
Суди встановили, що частковий поділ спільного майна подружжя відбувся між ними у добровільному порядку шляхом укладення договору, тому підстав вважати, що поділ майна є нерівнозначним, немає, а наявність невирішених майнових спорів та пов`язані з цим взаємні претензії сторін не свідчить про економічне насильство.
Посилання  ОСОБА_1 , серед іншого, на те, що у жовтні 2019 року під час сварки, яка виникла у будинку в Австрії, батько штовхнув дочку ОСОБА_3 , від чого вона вдарилася головою, апеляційний суд мотивовано відхилив, оскільки заявник будь-яких доказів вказаному не надала.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що у наданій заявницею переписці з ОСОБА_4 відсутні вислови, які б можна було трактувати як психологічне насильство або ж погрози, а використання 
у переписці від 16 грудня 2019 року фрази: «Ти, дійсно, гірша мати в світі» не 
є словесною образою, погрозою, приниженням, переслідуванням, залякуванням у розумінні Закону № 2229-VIII.
Суд апеляційної інстанції дослідив докази у справі у їх сукупності та зробив правильний висновок, що вони не підтверджують фактів вчинення 
ОСОБА_4 домашнього насильства у будь-якій формі стосовно заявниці та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, а наведені заявником події зумовлені наявністю між батьками майнових спорів та спору про визначення місця проживання дитини і порядку участі у його вихованні.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суди не оцінили ризики вчинення саме психологічного насильства по відношенню до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з боку ОСОБА_4 в площині позбавлення їх права на спілкування, виховання тощо, оскільки зазначені заявником обставини не є психологічним насильством з метою застосування Закону № 2229-VIII. Питання визначення місця проживання дітей, участі батьків у їх вихованні та спілкуванні, надання дозволу на виїзд дитини за кордон 
у супроводі одного із батьків без згоди іншого, регулюється нормами СК України, ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» 
і такі спори не можуть вирішуватись шляхом застосування вказаних заявником обмежувальних заходів.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовановідмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі 
№ 753/10840/19, від 25 листопада 2019 року у справі № 752/4527/19, від 
01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. Ю. Тітов