УХВАЛА

17 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 200/893/21-а
адміністративне провадження № К/9901/22096/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 5070434,73 грн у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, завданої положеннями пункту 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення»  Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними за період з 01 липня 2015 року по 24 вересня 2019 року включно. Позов обґрунтовано тим, що діями Держави України було порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною третьою статті 91 Закону України «Про прокуратуру», статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки протягом 2015 - 2019 років він отримував заробітну плату, з урахуванням обмежень, установлених пунктом 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які наділі визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021  року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, в позові відмовлено.
14 червня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021  року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути судові рішення на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скасувати їх та задовольнити позов.
Предметом спору у цій справі є відшкодування майнової шкоди, завданої прийняттям нормативно-правового акта, який надалі визнано неконституційним.
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач працює в органах прокуратури на посаді прокурора, що у значенні Закону України «Про запобігання корупції», передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга подається на судові рішення у справі, розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, що, на його думку, свідчить про віднесення її до категорії справ незначної складності.
Верховний Суд відхиляє аргументи заявника щодо помилковості розгляду судами справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки право суду обрати форму судочинства обмежене виключно приписами частини четвертої статті 12 КАС України. Тому розгляд справи у спрощеному позовному провадженні не свідчить про віднесення такої справи до категорії малозначних.
Також, ОСОБА_1 , посилаючись на положення пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вказує про неправильне застосування судами норм матеріального права, що полягає у помилковому тлумаченні статті 81 Закону України «Про прокуратуру», пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) , а також незастосуванні статей 3,8,9,19,21,22,24,43,64,131-1, 152 Конституції України, а порушення процесуального права -у недотриманні вимог статей 2,4,19, 77-70 КАС України.
Заявник також зазначає, що предметом спору є бездіяльність відповідача щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме: невиплати йому недоотриманої частини заробітної плати - посадового окладу, премій та надбавок, визначених частинами другою, третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» і висновок Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм  у подібних правовідносинах відсутній.
Разом з тим, статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» урегульовані питання складових заробітної плати прокурорів, їхні розміри та визначено джерело фінансування таких виплат. Натомість предметом спору у цій справі є право позивача на відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що визнано неконституційним. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що питання складових заробітної плати позивача судами у цій справі безпосередньо не з`ясовувалося. Крім того, бездіяльність відповідача, за установлених у цій справі обставин, не створює наслідків для позивача під час вирішення спору про відшкодування йому шкоди.
За таких обставин, Верховний Суд відхиляє аргументи ОСОБА_1 про необхідність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», Закону №113-ІХ та Конституції, оскільки вирішуючи спір, суди відмовили в позові за інших причин та на підставі інших нормативно-правових актів.
Інші доводи заявника зводяться до наведення до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Частиною першою статті 341  КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                          С.А. Уханенко