ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2021 року
м. Харків
справа № 624/907/19
провадження № 22-ц/818/2309/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів колегії Кругової С.С., Маміної О.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа: Красненська сільська рада Кегичівського району Харківської області.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року у скалді судді Куст Н.М.,-
УСТАНОВИВ:
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні її земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом не втручання в роботи, проведені на її земельній ділянці, 
Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 господарських будівель та споруд. У 2016 році звернулася до Красненської сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлової квартири та отримала дозвіл на виготовлення технічної документації орієнтовною площею 0,25 га з метою передачі даної ділянки у приватну власність. Після отримання вказаного рішення №73 від 08 вересня 2016 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою» щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлової квартири, замовила технічну документацію в ПП «Регіонземпроект», яка й була виготовлена на загальну площу 0,2306 га. Вищезазначена документація була затверджена та земельна ділянка перейшла у її приватну власність. Після чого проведено виділення земельної ділянки в натурі та було встановлено паркан, проте відповідач неодноразово ламає її паркан та позбавляє права вільного використання своєї земельної ділянки. На усні вимоги виправити вказані порушення відповідач не реагує.
Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в супереч вимог закону позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у користуванні земельної ділянкою, та ламає її паркан на межі земельних ділянок. На підтвердження своїх вимог позивачка надав лише своє звернення до Кегичівської ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про конфлікт з ОСОБА_2 , що не є беззаперечним доказом на підтвердження позовних вимог. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що вважає що суд не звернув увагу на наявність в матеріалах справи інших доказів та не дав ним відповідної оцінки. А саме, відповідач сам підтверджував конфліктні стосунки між ним та позивачкою, всі обстеження сільської ради проходили після конфліктів між ними та з приводу меж земельних ділянок. Тому апелянт уважає, що повністю довела свої вимоги та надала суд достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно із частинами 1, 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 .01. 1996 за № 664 (копія, а.с.5).
14.11.2018 ОСОБА_1 замовила складання технічної документації із землеустрою,згідно договору на виконання робіт № К 141105 від 14.11.2018, кінцевим результатом яких є встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (а.с.6).
Позивачка також надала акти обстеження меж земельної ділянки від 03.05.2018 та 01.12.2016, відповідно до яких встановлено, що сусід ОСОБА_2 відмовляється узгоджувати межі згідно проекту відведення земельної ділянки мотивуючи тим, що ОСОБА_1 під час встановлення меж не врахувала його зауваження (а.с.8-9).
Також ОСОБА_1 зверталась з заявою щодо конфлікту з ОСОБА_2 до Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківській області про що свідчать матеріали ЖЕО №2402 від 09. 11. 2018 (а.с.43-57).
З акту обстеження земельної ділянки від 31.07. 2019 вбачається, що комісія провела обстеження приватизованого двору ОСОБА_1 кадастровий номер 6323181300:02:000:0256. Згідно документів ОСОБА_1 межі двору винесені правильно, проте ОСОБА_2 з межами двору не погоджується, тому члени комісії запропонували в місячний строк приватизувати земельну ділянку та двір. (а.с.34).
Відповідно до акту обстеження від 16.03.2020 вбачається, що згідно проведених замірів (ширина двору на початку складає 11,35 м, ширина двору в кінці складає 11 м, довжина двору 64 м. Заміри городу складають: ширина 14,5 м, довжина 95 м) та розгляду документів ОСОБА_1 межі двору винесені правильно. За результатами замірів межі двору ОСОБА_2 складають: ширина на початку двору складає 18 м, ширина двору в кінці складає 20 м, довжина двору АДРЕСА_3 . Заміри городу складають: ширина 17 м, довжина 95 м (а.с.103).
Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр » відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексуУкраїни та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
Згідно із пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
Позивачкою не надано акту встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі з відповідачем. 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 відмовився узгоджувати межі згідно проекту відведення земельної ділянки АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не врахувала його зауваження про необхідність встановлення межі по існуючому забору. Тому комісією з питань регулювання земельних відносн та комунальної власності ьбуло роз`яснино право ОСОБА_1 звернутися до суду ( а.с. 9). 
Проте, згідно даних акту обстеження меж земельної ділянки від 03.05.2018 акт погодження меж був підписаний головою Красненської сільської ради. Тому що ОСОБА_2 не з`явився у встановлений час для погодження меж земельної ділянки, не надав доказів на підтвердження у нього права власності на суміжну з ОСОБА_1 земельну ділянку, жодних усних та або письмових заперечень з приводу запропонованих меж, ( а.с. 8). 
Оскільки факт відсутності погодження меж у землевпорядній документації з суміжним землекористувачем не може стати підставою для відмови органом Держгеокадастру у затвердженні проекту відведення земельної ділянки ( за умови відсутності законної причини для відмови у погодженні меж сусідом, яка встановлена органом Держгеокадастру) , ОСОБА_1 22.06.2018 року було здійснена державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 6323181300:02:000:0256 та затверджено проект землеустрою від 14.11.2018 з присвоєнням координат розташування земельної ділянки на місцевості ( а.с. 6 – 7). 
 
Відповідно до положень частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно із статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.
За змістом ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка представляє собою частину земної поверхні, що має фіксовані межі, характеризується певним місцем розташування, природними властивостями, фізичними параметрами, правовим і господарським станом та іншими характеристиками.
Межі земельної ділянки фіксуються у землевпорядній документації (кадастровому плані земельної ділянки) та виносяться на місцевість (в натурі) на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із оформленням Акта винесення меж земельної ділянки в натурі. Місце розташування земельної ділянки фіксується прив`язкою її меж і крайніх точок до мережі координат (геодезичної мережі).
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм статей 21, 55 Конституції України та статті 152 ЗК України.
Стаття 321 ЦК України проголошує непорушність права власності, яка передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Наведені вище документи свідчать про те, що у ОСОБА_1 належним чином оформлено право власності на земельну ділянку та дані про ці ділянки внесені до Державного земельного кадастру.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.
Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками ( надалі Інструкція). Зазначеною інструкцією визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3 Розділу I). Відповідно до п. 2.1. Розділу II комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, 
топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх 
межовими знаками.
У пунктах 4.1-4.3 Розділу IV Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом. 
А саме, того що між належною їй земельною ділянкою та земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_2 встановлені тверді межі та по одній з меж нею встановлений паркан, а відповідач здійснює дії що призводять до порушення винесених в натурі меж. 
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч.2 ст.78 ЦПК України).
Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо ( п.1 ч.1 ст.103 ЦПК України ).
В супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України акту винесення меж земельної ділянки в натурі позивачка не надала, клопотання про призначення у справі судової – технічної експертизи не заявила. 
Надані позивачкою на підтвердження своїх вимог докази звернення її до Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про конфлікт з ОСОБА_2 не є беззаперечним доказом того, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає їй у користуванні земельною ділянкою відповідно до встановлених у землевпорядній документації меж. 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, а також того, що указані позивачем дії відповідача порушують її права, врахувавши вищевикладені обставини, судова колегія дійшла обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 ..
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги позивачки не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права. Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 квітня 2021року.

Головуючий                                                          О. Ю. Тичкова
Судді                                                                          С.С. Кругова 
                                                                                                              О.В. Маміна