ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 травня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/1312/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ізумруд”
на рішення Господарського суду Херсонської області від 26.01.2021
по справі №923/1312/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ізумруд”
про стягнення 5 048,34 грн

ВСТАНОВИВ
В грудні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” (далі – ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс”) звернулося до Господарського суду Херсонської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ізумруд” (далі – ТОВ “ВКФ “Ізумруд”) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь 4 068,45 грн основної заборгованості, 634,71 грн інфляційних втрат та 345,18 грн три проценти річних. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 26.01.2021 по справі №923/1312/20 позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 4 068,45 грн основної заборгованості, 345,18 грн річних, 634,71 грн інфляційних та 2 102 грн компенсації по сплаті судового збору. 
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до видаткових накладних Товариством з обмеженою відповідальністю “Самоцвіт” (далі – ТОВ “Самоцвіт”) передано відповідачу товар на суму 4 203,23 грн. Пославшись на приписи ст.ст. 173-175, 181, 193 ГК України, ст. 206, 712 ЦК України суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач, допустивши несвоєчасну оплату вартості отриманого товару у сумі 4068,45 грн порушив  взяте на себе зобов`язання та під час судового розгляду не довів зворотного.
Разом з цим, як відзначено судом першої інстанції, між ТОВ “Самоцвіт” (як цедентом) та ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” (як цесіонарієм) укладено договір відступлення права вимоги (цесії) за яких позивачеві передано право вимоги щодо відповідача у сумі 4 068,45 грн. Договір відступлення права вимоги було укладено в межах процедури справи про банкрутство, в якій було продано дебіторську заборгованість на умовах договору про відступлення права вимоги банкрута. Метою договору було оформлення результатів продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні), про що вказано у пункті 1.1 договору відступлення права вимоги. Таким чином, за твердженням місцевого господарського суду, позивач, придбавши на аукціоні права, набув права вимоги щодо ТОВ “ВКФ “Ізумруд” в сумі 4 068,45 грн.
Судом першої інстанції також визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягненні 634,71 грн інфляційних втрат та 345,18 грн три проценти річних.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулася ТОВ “ВКФ “Ізумруд” з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області по справі №923/1312/20 від 26.01.2021 року та закрити провадження у справі. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та за наслідками недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Так, апелянт стверджує, що не отримував від суду процесуальних документів по справі, зокрема ухвали суду про відкриття провадження у справі і дату призначення її слухання чим був позбавлений можливостей реалізації своїх процесуальних прав в повному обсязі, у тому числі, шляхом надання суду доказів та доводів, що мають істотне значення для вирішення справи. 
Скаржник також стверджує, що поставлений ТОВ “Самоцвіт” товар у відповідності до платіжних доручень був оплачений відповідачем в повному обсязі та в обумовлені терміни. Виходячи з викладеного, окрім іншого, на думку апелянта,  відсутні будь-які правові підстави для застосування трьох відсотків річних та інфляційних витрат, заявлених позивачем.
До того ж, як стверджує відповідач, матеріали справи не містять документів, які б вказували на неналежність виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки як то, наприклад, претензій позивача до відповідача із відповіддю останнього з якої вбачається існування спору між сторонами або не узгодженні чи не виплачені суми за зобов`язаннями.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому  ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що надані відповідачем платіжні доручення, із врахуванням призначення платежу, не підтверджують те, що мала місце погашення заборгованості згідно з заявленими у позові видатковими накладними, зокрема, так як згадуються листи невідомого значення та змісту та датовані ще за довго до здійснення поставок товару згідно з вказаними у позові видатковими накладними.
Позивач наголошує, що скаржник, подаючи до суду апеляційної інстанції докази, котрі були відсутні у матеріалах даної справи, не надав відповідного належного клопотання про поновлення строку на їх прийняття із обов`язковим підтвердженням та обґрунтуванням неможливості їх подання до суду першої інстанції. При цьому, за твердженням позивача, судом першої інстанції було здійснено належним чином повідомлення скаржника про існування судового спору у даній справі, що підтверджується наявними матеріалами справи.
До суду апеляційної інстанції також надійшла відповідь на відзив в якому відповідач наголошує, що здійснив оплату за спірними накладними у відповідності до наданих до апеляційної скарги платіжних доручень та не має заборгованості перед позивачем. Посилаючись на попередньо існуючи договірні відносини з ТОВ “Самоцвіт” відповідач зазначає, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження не дотримання апелянтом зобов`язань за договором поставки, а саме акту звірки спрямованого постачальником на адресу покупця, інших доказів, які прямо чи опосередковано свідчать про існування заборгованості відповідача перед ТОВ “Самоцвіт”.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, ТОВ “Самоцвіт” у відповідності до видаткових накладних № 7126 від 16.01.2018 на суму 425,57 грн; № 7127 від 16.01.2018 на суму 378,06 грн; №7183 від 19.01.2018 на суму 940,69 грн; №7213 від 23.01.2018 на суму 707,17 грн; № 7214 від 23.01.2018 на суму 467,78 грн; № 7215 від 23.01.2018 на суму 501,04 грн; № 7236 від 23.01.2018 на суму 782,92 грн було поставлено, а ТОВ “ВКФ “Ізумруд” прийнято без будь-яких зауважень товар на загальну суму 4 203,23 грн.
Однак, відповідач взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару не виконав. 
ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” на підставі укладеного з ТОВ “Самоцвіт” договору про відступлення права вимоги (цесії) та акту приймання-передачі права вимоги до вказаного договору, набуло право вимоги до ТОВ “ВКФ “Ізумруд” на суми невиконаного основного грошового зобов`язання у сумі 4 068,45 грн у відповідності до вищевказаних видаткових накладних.
Невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати поставлено товару стало підставою для звернення ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” до суду першої інстанції із даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився із доводами позивача та дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України       про договір купівлі-продажу.
За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Частиною 2 цієї статті передбачено, що в разі, коли строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару.
Відтак, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, слід виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.
Оскільки при оформленні сторонами договірних правовідносин поставки за видатковими накладними у спрощений спосіб сторонами не визначено строк оплати, в силу спеціальної норми ч. 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар негайно – наступного дня після його прийняття. Датою прийняття товару є дата відповідної накладної, оскільки такою датою зафіксовано господарську операцію з поставки та первинні документи складаються під час здійснення господарський операцій або відразу після їх здійснення.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що ТОВ “Самоцвіт” було поставлено, а ТОВ “ВКФ “Ізумруд” прийнято без будь-яких зауважень товар на загальну суму 4 203,23 грн у відповідності до видаткових накладних № 7126 від 16.01.2018 на суму 425,57 грн; № 7127 від 16.01.2018 на суму 378,06 грн; №7183 від 19.01.2018 на суму 940,69 грн; №7213 від 23.01.2018 на суму 707,17 грн; № 7214 від 23.01.2018 на суму 467,78 грн; № 7215 від 23.01.2018 на суму 501,04 грн; № 7236 від 23.01.2018 на суму 782,92 грн.
В свою чергу ТОВ “ВКФ “Ізумруд”, після отримання товару за вказаними видатковими накладними, оплату поставленого товару не здійснив. 
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2019 по справі №904/3806/19 ТОВ “Самоцвіт” визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. 
24.11.2020 між ТОВ “Самоцвіт” (як цедентом) та ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” (як цесіонарієм) укладено договір № 24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) у відповідності до п.1.1. якого метою договору є оформлення результатів купівлі-продажу (відступлення) майнових прав банкрута ТОВ “Самоцвіт” на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати котрого оформлено протоколом про результати електронного аукціону від 13 листопада 2020 року.
Згідно з п.1.2. договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належні цеденту та виникли на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), відносно, зокрема ТОВ “ВКФ “Ізумруд” у сумі 4 068 гривень 45 копійок на підставі договору №1299 від 01.03.2017 року та видаткових накладних від 2018 року.
За результатами укладення/підписання даного договору, цесіонарій наділяється всіма правами цедента, що випливають із документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), посилання на стислий перелік котрих має місце в пункті 1.2. даного договору, а також повний перелік котрих наведено та міститься в акті приймання-передачі документів, що підтверджують зміст та дійсність права вимоги (п.1.6. договору).
24.11.2020 сторонами складено та підписано акт приймання-передачі права вимоги (приймання-передачі документів, що підтверджують право вимоги) згідно договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) у відповідності до якого на підтвердження дійсності та достовірності існуючого права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належні цеденту та виникли на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), відносно боржників, цедент передає, а цесіонарій приймає документи, зокрема ТОВ “ВКФ “Ізумруд”  на підтвердження суми невиконаного основного грошового зобов`язання у сумі 4 068,45 грн видаткові накладні на 8 аркушах.
Отже, позивач, за договором відступлення права вимоги, набув права вимоги щодо ТОВ “ВКФ “Ізумруд” в сумі 4 068,45 грн.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 4 068,45 грн.
Щодо заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так позивачем нараховано та заявлено до стягнення 634,71 грн інфляційних втрат та 345,18 грн три проценти річних.  
Судова колегія перевіривши здійснені позивачем розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат встановила, що розрахунок інфляційних втрат здійснений вірно та є арифметично правильними. Разом з цим, є вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем визначено період нарахування трьох процентів річних з 25.01.2018 по 07.12.2020 на суму заборгованості 4 068,45 грн, в той час, коли правильними періодами нарахування річних, враховуючи наступний день за днем отримання товару, оскільки відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати, є з 17.01.2018 по 07.12.2020 на суму 803,63 грн; 20.01.2018 по 07.12.2020 на суму 940,69 грн; з 24.01.2018 по 07.12.2020 на суму 2 458,91 грн, однак враховуючи процесуальні обмеження щодо неможливості виходу за межі позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних в розмірі заявленому позивачем.
Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Колегія суддів не приймає до уваги надані скаржником до апеляційної скарги докази на підтвердження оплати поставленого товару, а саме платіжні доручення №99 від 05.02.2018, №115 від 08.02.2018, а також акт звірки взаєморозрахунків, з огляду на таке. 
За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, в обґрунтування неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції відповідач зазначає, що не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції.
Судова колегія наголошує, що у відповідності до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем знаходження ТОВ “ВКФ “Ізумруд” є місто Херсон, просп. Текстильників, будинок 7, квартира 15.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ця ж адреса вказана відповідачем й в апеляційній скарзі. 
Як свідчать наявні матеріали справи, відповідач, про зміну адреси місця знаходження суд першої інстанції не повідомляв. 
Ухвала про відкриття провадження у справі від 16.12.2020 була надіслана відповідачеві, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с. 38) та отримана відповідачем 21.12.2020.
Відтак, наявними матеріалами справи підтверджується, що відповідач був належним чином повідомлений про наявність спору та відкриття провадження у справі, а тому не був позбавлений можливості під час розгляду справи у суді першої інстанції надати відзив на позову заяву, свої міркування, заперечення тощо, у тому числі й з доказами, які їх підтверджують, однак, своїм правом не скористався. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що відповідач не довів  неможливості подання наданих до апеляційної скарги доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Судова колегія наголошує, що за приписами п.4 ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У даному випадку, надані відповідачем платіжні доручення, що підтверджують сплату грошових коштів, були відсутні в матеріалах справи на день винесення оскарженого судового рішення, а тому не могли бути враховані судом першої інстанції під час прийняття рішення. Відповідач жодними чином не повідомляв місцевий господарський суд про наявність таких доказів. При цьому, у господарського суду були відсутні встановлені процесуальним законом підстави самостійно збирати докази у даній справі.
Слід також наголосити, що зі змісту наданих відповідачем платіжних доручень не вбачається, що здійсненні за ними платежі були вчинені за товар поставлений за спірними видатковими накладними, зокрема посилання на реквізити спірних видаткових накладних, тощо. 
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що здійснені відповідачем оплати не можуть бути прийняті та враховані під час здійснення апеляційного перегляду справи.
Не може бути прийнятий колегією суддів до уваги й наданий відповідачем до апеляційної скарги акт звірки взаєморозрахунків, оскільки такий акт відсутній у матеріалах справи та не був наданий відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також не міститься підпису ТОВ “Самоцвіт”.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Херсонської області від 26.01.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Херсонської області від 26.01.2021 у справі №923/1312/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою ухвалення та складання повного судового рішення є 31.05.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.