ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/546/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/111/20 Категорія: 310020000 	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       06 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя – доповідач) 
Суддів                 Єльцова В. О., Бородійчука В. Г.
        
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Пан Микола Миколайович;
          відповідач – ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Шполянський відділ ДВС Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Пан Микола Миколайович

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Пана Миколи Миколайовича на рішення Шполянського  районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2020 року,постановлене під головуванням судді Побережної Н.П. в залі № 1 Шполянського районного суду Черкаської області 26.10. 2020 року о 15 год. 40 хв., повний текст рішення складено 03.11.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Шполянський відділ ДВС Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, -

в с т а н о в и в :

 
31 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Шполянський відділ ДВС Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що судовим наказом Шполянського районного суду Черкаської області від 15.09.2011 року у справі № 2-н-109/11 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 13.09.2011 року і до повноліття дитини. 
Станом на 15.09.2011 року була чинною редакція ЦПК України зі змінами та доповненнями від 17.02.2011 року. Позивач посилається, що згідно до п. 4 ч. 1 ст. 96 ЦПК України (в редакції чинній на дату видачі судового наказу), судовий наказ може бути видано, у разі якщо: 4) заявлено вимогу про присудження аліментів на дитину в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов?язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших зацікавлених осіб. Позивач вказує, що стягнення аліментів в наказному провадженні допускалося лише в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку платника аліментів, як було стягнуто з нього судом на підставі судового наказу. 
Позивач ОСОБА_1 вважає, що Шполянським районним судом Черкаської області при винесенні судового наказу від 15.09.2011 року у справі № 2-н-109/11 було допущено помилку, яка полягала у тому, що судом було визначено розмір стягнення аліментів 1/4 частини всіх видів заробітку платника аліментів, але такий розмір не було передбачено чинною на той час редакцією ЦПК України, якою передбачено стягнення аліментів на підставі судового наказу. 
У позовній заяві позивач посилається, що всупереч вимог ЦПК України (в редакції чинній на дату видачі судового наказу) ОСОБА_1 не було надіслано копію судового наказу та копію заяви стягувача з копіями доданих до неї документів за адресою його зареєстрованого місця проживання. Позивач зазначає, що він був позбавлений можливості подати заяву на скасування судового наказу, або оскаржити прийнятий судом судовий наказ в апеляційному порядку на підставі статей 105 та 106 ЦПК України (в редакції чинній на дату видачі судового наказу). 
ОСОБА_1 вказує, що на підставі даного судового наказу Шполянським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 29347995 від 17.10.2011 року. Державним виконавцем Сірманом В. А. було обчислено розмір заборгованості зі сплати аліментів, який нарахований за період з 13.09.2011 року по 30.09.2019 року, тому виник борг в розмірі 91002 грн., про який йому не було нічого відомо до 2019 року. 
Позивач посилається, що всупереч ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) ОСОБА_1 не було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Тому, не знаючи про примусове стягнення аліментів, позивач добровільно надавав відповідачу ОСОБА_2 кошти на утримання дитини безпосередньо в руки або грошовими переказами, а також придбавав дитині необхідні речі та возив на спільний відпочинок на море. 
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з його вини. Про існування даного виконавчого провадження він дізнався лише 09.06.2019 року, коли намагався виїхати до Литовської Республіки, до місця своєї роботи. Натомість він отримав в пункті перетину державного кордону України Нові Яриловичі рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 . Так як копію судового наказу позивач зміг отримати лише поштою в грудні 2019 року, то раніше не міг звернутися в суд. У зв`язку із незаконним нарахуванням позивачу заборгованості зі сплати аліментів, як він вважає, через те, що в судовому наказу допущено помилку у вказаному розмірі аліментів, які стягуються з нього, то державним виконавцем було встановлено обмеження у праві виїзду за межі України, чим позбавлено ОСОБА_1 можливості виконувати свою роботу, та отримувати за неї відповідну заробітну плату, з якої він повинен утримувати дітей. 
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він також має дитину з інвалідністю, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з ним та повністю перебуває на його утриманні, у зв`язку з чим він, як батько, ніс та продовжує нести значні витрати на забезпечення його харчування, оздоровлення, лікування, реабілітацію, придбання одягу та необхідних речей. 
За таких обставин, позивач ОСОБА_1 просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, нарахованих за період з 13.09.2011 року по 30.09.2019 року в розмірі 91002 грн.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково. 
Звільнено частково ОСОБА_1 від сплати заборгованості у виконавчому провадженні за судовим наказом № 2-н-109/11 від 15.09.2011, справа № 2-н-109/11, яким з ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 13.09.2011 і до повноліття дитини в розмірі 45501,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 455,01 грн.(чотириста п`ятдесят п`ять гривень одна копійка).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Пан Микола Миколайович оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 15.02. 2021 року, та заяву про поновлення строку на подання апеляційної скарги, оскільки вказав на поважність причин пропуску процесуального строку, визначеного законом.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що видача судового наказу про стягнення аліментів в розмірі, що не був передбачений чинною на той час редакцією ЦПК України, не є обставиною, яка має істотне значення для повного звільнення від сплати заборгованості за аліментами. 
Скаржник вважає, що висновки суду, викладені у даному рішенні суду першої інстанції, які стали підставою для відмови в іншій частині позовних вимог, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог та зміні рішення. 
Скаржник посилається у скарзі на те, що на законодавчому рівні, позивач позбавлений можливості скасувати судовий наказ від 2011 року, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України, судові накази про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – 1/ 4 заробітку ( доходу) платника аліментів, видані відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, не можуть скасовуватися за заявою боржника. В такому випадку боржник має право лише звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на підставі ч. 7 ст. 170 ЦПК України, розмір яких буде змінено лише з дати набрання ймовірним рішенням законної сили, а не з дати видачі незаконного судового наказу. 
Представник позивача вказує у скарзі, що ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 27.01.2020 року, яка набрала законної сили 13.02.2020 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення помилки в судовому наказі № 2-н-109/11 від 15.09. 2011 року.
Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 02.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, дана ухвала залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21.01. 2021 року. 
Тому, на думку скаржника, неможливість оскарження позивачем ОСОБА_1 як незаконного судового наказу, так і породжених ним наслідків у виді заборгованості за аліментами, з підстав його видачі із порушенням норм процесуального права, є порушенням права позивача на справедливий суд, закріпленого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. У скарзі представник позивача посилається на те, що, оскільки позивач позбавлений можливості оскаржити, виправити чи скасувати незаконний судовий наказ, то єдиним способом реалізувати позивачу ОСОБА_1 право на справедливий суд, є нівелювання наслідків цього незаконного судового рішення у виді наявної заборгованості за аліментами шляхом звільнення його від цієї заборгованості. 
Скаржник вказує, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи в частині того, що виданий судом судовий наказ, в порушення чинних на той час норм процесуального права, не є обставиною, яка має істотне значення для повного звільнення від сплати заборгованості за аліментами, тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню із зміною рішення суду про звільнення від сплати заборгованості із ОСОБА_1 за таких обставин.
Скаржник ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог та змінити рішення, звільнивши позивача від сплати заборгованості за аліментами за період з 13 вересня 2011 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 91 002 грн., що стягувалися на підставі судового наказу Шполянського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2011 року у справі № 2-н-109/11 за заявою ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду від учасників справи не надходив.
У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без повідомлення  сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно  п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вище вказаним нормам закону. 
У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог, вказавши, що позивач навів вагомі доводи для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, але прийшов до висновку про часткове звільнення позивача від сплати аліментів в розмірі 1/2 частини від наявної заборгованості станом на дату винесення рішення справі, у розмірі 45501 грн., оскільки вважав, що наявні підстави для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, так як позивач зобов`язаний сплачувати аліменти, що передбачено вимогами СК України. 
Суд першої інстанції також послався на те, що за матеріалами виконавчого провадження, наданими Шполянським відділом ДВС Міжрегіонального управління Міністерства юстиції , судом встановлено, що виконавча служба неналежним чином виконувала свої обов`язки щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 , оскільки боржник не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, сплата аліментів не здійснювалась протягом тривалого часу, але жодних мір державний виконавець не приймав.
Суд першої інстанції встановив, що стягувач ОСОБА_2 протягом всього часу з моменту відкриття виконавчого провадження, зверталася до виконавчої служби із заявою про видачу довідок щодо неотримання коштів, оскільки отримувала допомогу від держави на утримання дитини. 
Районний суд, прийшовши до висновку про часткове задоволення вимог позивача, враховував, що на утриманні позивача перебуває син, який є інвалідом з дитинства, перебуває на утриманні батька, що потребує коштів на лікування, харчування та інші потреби. Тому суд вважав, що наявні підстави для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, в розмірі 1/ 2 частини від наявної заборгованості станом на дату винесення рішення у справі.
         Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що висновки суду є обґрунтованими, відповідають встановленим  обставинам справи та вимогам закону, оскільки  судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства при прийнятті рішення, не допущено порушення норм процесуального та матеріального права. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно із судовим наказом, виданим суддею Шполянського районного суду Черкаської області Кравчуком В.М. від 15.09.2011 року, справа № 2-н-109/11, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 13.09.2011 року і до повноліття дитини (а. с. 5).
Згідно даних розрахунку заборгованості по аліментах державного виконавця згідно судового наказу № 2- н-109/11 від 15.09.2011 року заборгованість по аліментах боржника ОСОБА_1 становить станом на 31.07.2019 року 91002 грн. ( а. с. 7).
Із даних довідки, виданої Управлінням соціального захисту населення Шполянської районної державної адміністрації 21.05.2020 року № 368 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку захисту населення та отримувала тимчасову допомогу, яка призначається у разі, коли батько ухиляється від сплати аліментів з 01.06.2013 року по 31.01.2020 року на утримання дитини ОСОБА_3 , в якій вказано періоди та суми виплати коштів (а. с. 72).
Звертаючись в суд із даними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилався, що заборгованість по аліментах виникла не з його вини, а вказує на порушення районним судом процесуальних вимог щодо видачі судового наказу, так як судом не було встановлено зареєстрованого місця проживання боржника, не направлено копії судового наказу із заявою та додатками. Також позивач вказує на порушення державним виконавцем вимог закону під час проведення виконавчих дій по виконанню виконавчого провадження щодо сплати аліментів, бо він не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, на протязі тривалого часу жодного повідомлення та виклику до державного виконавця щодо несплати аліментів та заборгованості також не було, позивач їх не отримував за місцем реєстрації та проживання. 
Як вбачається із матеріалів справи у судовому засіданні під час розгляду даної справи були досліджені матеріали виконавчого провадження № 29347995, що підтверджується записом у протоколі судового засідання від 06.10. 2020 року у графі інші відомості ( а. с. 174, відомості про дослідження матеріалів виконавчого провадження ).
За результатами дослідження матеріалів виконавчого провадження № 29347995 судом було встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження за № 29347995 відсутні відомості про те, що Шполянським районним відділом виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанова про відкриття виконавчого провадження надсилалась рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу ОСОБА_1 , зазначену у виконавчому листі, зворотне повідомлення про вручення листа в матеріалах справи також відсутнє. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із рішенням суду щодо часткового задоволення позовних вимог, так як дійсно судом встановлено та підтверджено доказами, що боржник ОСОБА_1 не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження належним чином, а державним виконавцем Шполянського районного відділу державної виконавчої служби вимога до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про встановлення фактичного місця проживання ОСОБА_1 була направлена державним виконавцем лише 19.07.2019 року, тобто тільки після того, як боржник ОСОБА_1 долучив до матеріалів виконавчого провадження довідку Боярської міської ради від 05.06.2019 року, в якій міститься інформація про те, що ОСОБА_1 перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . 

Судом першої інстанції враховано всі докази, надані позивачем, тому суд і задовольнив частково позовні вимоги щодо зменшення розміру заборгованості по аліментах, оскільки для задоволення позовних вимог та звільнення повністю від сплати аліментів ОСОБА_1 підстав немає, так як повинні бути враховані інтереси неповнолітньої дитини, яка потребує матеріального утримання від батька. 
Тому, апеляційний суд вважає, що навіть, приймаючи до уваги судом, що виконавча служба неналежним чином виконувала свої обов`язки щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 , який не був повідомлений про відкрите виконавче провадження щодо нього про стягнення аліментів на утримання сина, визначення судом розміру аліментів, який встановлений судовим наказом у розмірі 1/ 4 частини від доходів батька дитини та підлягає виконанню, з яким не погоджується боржник ОСОБА_1 , посилаючись, що суд не мав законних підстав для визначення саме такого розміру аліментів згідно судового наказу. При цьому, дійсно твердження скаржника, що чинним на той час законом передбачено лише заявлення вимоги про присудження аліментів на дитину в розмірі 30 % для дитини відповідного віку, так як редакція статті ЦПК України, діючої на дату винесення судом судового наказу була саме в такій редакцій, є законним та обґрунтованим. 
Однак, апеляційний суд, враховуючи, що аліменти на утримання неповнолітнього сина були стягнуті судом згідно судового наказу, який не скасовано, та судове рішення підлягає виконанню щодо стягнення аліментів на дитину, то суд виходить не лише із порушених прав скаржника, але має в першу чергу, захистити права неповнолітньої дитини, який має право на належне матеріальне забезпечення з боку обох батьків, тому не може бути позбавлений такого забезпечення. Отже, відсутні підстави для задоволення вимог скаржника щодо скасування чи зміни рішення суду та звільнення його від сплати аліментів за вказаний ним період в розмірі 91002 грн., оскільки судом першої інстанції враховано всі обставини та наявні докази у справі, задоволено частково вимоги позивача, зменшено розмір заборгованості на половину до 45501 грн. 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.
Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно із вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв?язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому, вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Отже, звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.
Тобто, в розумінні цих положень закону підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що випадок позивача ОСОБА_1 не є таким виключним, щоб повністю звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, так як апеляці        йним судом вказувалось вище, що судом першої інстанції повністю враховано всі доводи позивача, та дано їм належну оцінку. Тому суд і частково задовольнив вимоги позивача, зменшивши розмір заборгованості за аліментами, прийнявши до уваги також, що на утриманні ОСОБА_1 перебуває ще син з інвалідністю, що підтверджується копією посвідчення Серія НОМЕР_1 , який також має право на належне утримання та потребує допомоги та матеріального забезпечення батька ( а. с. 13).
Згідно частин 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із районним судом, який вірно послався на вимоги ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якою передбачено, що після набрання рішенням суду законної сили, яким з батька дитини присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначений розмір платежів, їх тривалість чи припинення, то кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, є аналогічними доводам та аргументам позовної заяви, які прийняті до уваги судом першої інстанції та їм дана належна правова оцінка судом. Тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення суду і задоволення вимог позивача в повному обсязі.
Інших доводів, які б слугували підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, скарга не містить.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
    Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів апеляційного суду не вбачає, оскільки доводи скаржника не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
         З  огляду на  вище викладене,  апеляційний суд   вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1  – адвоката  Пана Миколи Миколайовича не дають підстав для їх задоволення, рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування чи зміни відсутні, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу, так як рішення районного суду залишено без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката  Пана Миколи Миколайовича -  залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Шполянський відділ ДВС Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості за аліментами - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В. Г.

Єльцов В. О.