Справа № 450/1465/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/492/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:62

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                       секретар -Жукровська Х.І., 
з участю представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представниа відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного судув місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і її представника - адвоката Ситника Сергія Олександровича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Мусієвського В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третьої особи Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області про встановлення юридичного факту, визначення права на частку майна у спільній сумісній власності та виключення його із спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

       Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мотивувала свої вимоги тим, що 03 березня 2017 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким заповів їй все майно, належне йому на день смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Водночас вказує, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 28 грудня 1965 року укладено шлюб, під час якого у них народилася донька ОСОБА_6 . Зауважує, що ОСОБА_4 є власницею 1/2 частки від будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який реєструвалося за ОСОБА_7 , оскільки такий набутий ними під час шлюбу і є спільним майном подружжя. Крім того, ОСОБА_6 , як непрацездатна особа, інвалід другої групи має право обов`язкову частку у спадковому майні і спадкує 1/8 частку такого незалежно від наявності згаданого заповіту.
Також 1/8 обов`язкову часткку у спадковому майні мала би її покійна мати ОСОБА_8 , а дружина спадкодавця, яка на час смерті спадкодавця вже померла, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , і обов`язкову частку якої за правом представлення має успадкувати вона, як спадкоємець пешої черги після смерті своєї матері.
Враховуючи наведене, вважає, що їй належить 3/8 частки згаданого вище житлового будинку, оскільки 4/8 частки належать ОСОБА_4 , як майно, набути подружжям під час шлюбу, а 1/8 належить ОСОБА_6 і є обов`язковою часткою в спадковому майні. Просила позовні вимоги задовольнити.

У позовній заяві ОСОБА_4 , яку суд об`єднав в одне провадження із позовною заявою ОСОБА_1 ,із врахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю більше п`яти років та ведення спільного господарства із померлим ОСОБА_7 з 2003 року до часу відкриття спадщини після смерті останнього, визнати за нею у спільній сумісній власності подружжя право власності на 1/2 частки земельної ділянки та на 1/2 частки будинковолодіння (житлового будинку з господарськими спорудами) за адресою АДРЕСА_1 , та виключити ці частки зі складу спадщини.
Мотивувала позовні вимоги тим, що 28 грудня 1965 року між нею та ОСОБА_7 укладено шлюб. У 1971 року їм виділено земельну ділянку, на якій вони спільно побудували будинок за адресою АДРЕСА_1 . Зауважує, що вона з 1965 року по 2018 рік проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , вела з ним спільне господарство, спільно розподілила видатки на утримання будинку і домогосподарства. 05 липня 1983 року шлюб між нею та ОСОБА_7 розірвано, однак вона продовжували жити разом і вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Оскільки згадане вище майно набуте ними під час шлюбу, вона має право на 1/2 частки від цього майна, а також і частку спадкуванні. З огляду на зазначене, просила позовні вимоги задовольнити. 
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і її представник - адвокат Ситник С.О. оскаржили таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення є частково незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо спадкового майна, оскільки відсутні перешкоди для одержання ними в нотаріальній конторі (приватного нотаріуса) свідоцтва про право на спадщину. При цьому суд не врахував, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ними документа, який засвідчує його право власності. Зазначає, що саме ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не визнають право ОСОБА_1 на 3/8 частини спадкового майна за заповітом після смерті спадкодавця, а тому у неї немає іншої можливості ніж в судовому порядку захистити своє право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, шляхом пред`явлення позову про визнання права власності.
Суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав правового обґрунтування тому факту, що спадкодавець ОСОБА_7 був у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , яка померла швидше за нього, 19.08.2008 року, тому вона є спадкоємицею за законом першої черги, і відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України її діти є спадкоємцями за правом представлення після смерті своєї матері. Отже, частку ОСОБА_9 також потрібно враховувати при визначенні обов`язкової частки ОСОБА_6 незалежно від змісту заповіту. Даного факту відповідачі не визнають, отже фактично існує спір стосовно 1/8 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , який підлягає вирішенню судом. 
Звертає увагу на те, що при наявності спору між сторонами стосовно спадкового майна, нотаріус не може видати свідоцтва про право на спадщину. 
Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині рішення залишити без змін.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та її адвокат Ситник С.О. зазначили, що не оскаржують рішення в частині відмови у визнанні за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частинуспадкового майна, як на майно придбане у шлюбі, оскільки ОСОБА_1 фактично визнає таке право за нею. Проте, не погоджується з рішенням суду в частині відмови встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю більше п`яти років та ведення спільного господарства із померлим ОСОБА_7 . 
Зазначає, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги той факт, що існування іншого шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинило юридичні наслідки після смерті ОСОБА_8 , більше ніж за п`ять років до смерті ОСОБА_7 і наявність такого шлюбу не може бути категоричною підставою у відмові визнання факту проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , більше п`яти років вже після смерті ОСОБА_8 . 
Зазначає, що 28.12.1965 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб. Від спільного подружнього життя, у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з сімейними обставинами, за спільною згодою шлюб між ними був розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №09. Після офіційного розлучення у їхньому житті нічого не змінилось, вони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно виховували доньку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Вона, спільно з дочкою займались похованням. Факт спільного проживання покійного ОСОБА_7 разом із ОСОБА_4 підтверджується рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.04.2019 року. Враховуючи те, що вона як дружина має право на Ѕ частку зазначеного майна у спільному майні подружжя, вважає, що саме дана частка має бути виключена із спадкового майна, що підлягає успадкуванню, після серті ОСОБА_7 ОСОБА_1 , яка ніколи не проживала з її чоловіком, не перебуває з ним у родинних відносинах, не доглядала за ним перед смертю, не займалась його похованням. Саме по цій причині вважає, що її Ѕ частина будинку та Ѕ частина земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , який був набутий спільно за час проживання у сім`ї, належав на праві спільної сумісної власності ї та її покійному чоловіку ОСОБА_7 має бути виключений із спадкового майна, так як належить їй особисто. 
Просить частково скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту спільного ведення господарства, факту проживання однією сім`єю та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю 
Відзиви на апеляційні скарги не надходили, що згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від Пустомитівської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі представника Пустомитівської державної нотаріальної контори. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 і її представника - адвоката Ситника Сергія Олександровича. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції перевіряється судом апеляційної інстанції в оскаржуваній його частині. 
Судом встановлено, що 03 березня 2017 року ОСОБА_7 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_1 все те, на що він за законом матиме право і що належатиме йому на момент смерті. Заповіт посвідчений секретарем Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Захарчук І.В.
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 20 березня 2018 року, стверджується, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 25 квітня 1987 року встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно технічного паспорту на згаданий житловий будинок, такий побудований у 1973 році.
Із свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР вбачається, що ОСОБА_7 здійснював будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 . Будівництво розпочато 01 листопада 1971 року і закінчено у 1973 році.
Як зазначають сторони, 28 грудня 1965 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, який розірвано 05 липня 1983 року, про що 05 липня 1983 року видано свідоцтво серії НОМЕР_2 .
Таким чином, встановлено і не оспорюється сторонами, що спірний будинок побудований під час перебування у шлюбі спадкодавця ОСОБА_7 і відповідачки ОСОБА_4 . 
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00024372218 від 29 жовтня 2019 року стверджується, що 06 серпня 1983 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Винничківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюб. ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто ще до смерті спадкодавця ОСОБА_7 .
З спадкової справи № 26/2018 вбачається, що ОСОБА_4 17 жовтня 2018 року звернулася до Пустомитівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя. На звороті заяви державним нотаріусом Підгірняк Н.С. вказано, що набуття житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 і ОСОБА_7 спільно в шлюбі підтверджується правовстановлюючими документами, а саме свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, яке замінено на свідоцтво про право власності на жилий будинок. Зазначено, що шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 28 грудня 1965 року та розірвано 05 липня 1983 року.
З матеріалів спадкової справі № 26/2018 року також вбачається, що ОСОБА_6 27 вересня 2018 року звернулася про прийняття спадщини та із заявою до Пустомитівської державної нотаріальної контори, у якій повідомила про свої наміри звернення до суду і просила не видавати іншим спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного ведення господарства, факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю понад п`ять років, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається із змісту позовної заяви обґрунтування заяви про встановлення юридичного факту, визначення права на частку майна у спільній сумісній власності та виключення його із спадкового майна, ОСОБА_4 посилається на ч. 1 ст. 74 СК України, згідної якої якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
При цьому заявник зазначила, що встановлення юридичного факту їй потрібно для оформлення спадщини після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частинами першої та другої статті 1258ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
За змістом статті 1264 ЦК Україниу четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки,зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, племінники.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Як встановлено судом, Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 05 липня 1983 року, шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 розірвано.
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00024372218 від 29 жовтня 2019 року стверджується, що 06 серпня 1983 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Винничківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюб.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту спільного ведення господарства, факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю ОСОБА_4 з ОСОБА_7 понад п`ять років з 2003 року до часу відкриття спадщини внаслідок смерті останнього, суд виходив з того, що перебування ОСОБА_7 у шлюбі з ОСОБА_8 з 06 серпня 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 - день її смерті, виключає можливість встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_7 у період з 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Що стосується встановлення такого факту з ІНФОРМАЦІЯ_2 і по день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив із недоведеності цих вимог. 
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, оскільки такий грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.
Жодних доказів на спростування зазначених обставин позивачем ОСОБА_4 не надано та не доведено, що ОСОБА_7 мав з колишньою дружиною ОСОБА_4 спільний бюджет, спільні витрати та спільне харчування і користування майном.
Доводи апеляційної скарги про те, що факт спільного проживання покійного ОСОБА_7 разом із ОСОБА_4 підтверджується рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.04.2019 року, не заслуговує на увагу, оскільки потановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року вказане рішення скасовано. Заяву ОСОБА_4 , заінтересована особа: Пустомитівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини, якими позивач ОСОБА_4 мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на те, що при встановленні такого факту позивачка ОСОБА_4 могла би претендувати на спадкування в четверту чергу, що виключається за наявності спадкоємця за заповітом та спадкоємця першої черги, який має право на обов`язкову частку. 
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану позовну вимогу у цій частині згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у цій частині судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги ОСОБА_4 , виходячи з меж її доводів, відсутні.
Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо спадкового майна, оскільки відсутні перешкоди для одержання ними в нотаріальній конторі (у приватного нотаріуса) свідоцтва про право на спадщину, враховуючи те, що сторони звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, спадкова справа заведена, і нотаріусом не виносились постанови про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії. Будь-які права позивача ОСОБА_4 , зокрема її право спільної сумісної власності на будинковолодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , а також право на виділ їй у власність 1/2 частки згаданого будинковолодіння, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не порушується, не оспорюється і беззаперечно визнається.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, за положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом вказаних норм, спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцями у межах обсягу спадкової маси.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно із частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно (діючого на час придбання спірного майна подружжя), нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя, а також на майно, яке не було оформлене за час шлюбу.
Відповідно до усталеної практики частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини.
Встановивши, що спірне будинковолодіння було побудовано в 1971-1973 роках, тобто під час перебування спадкодавця у шлюбі з ОСОБА_4 , а презумпція спільності права власності подружжя на це майно, учасниками справи не спростована, враховуючи рівність часток у такому праві, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що об`єктом спадкування є не будинковолодіння в цілому, а частка у розмірі Ѕ, яка належала спадкодавцю ОСОБА_7 у цьому будинковолодінні. 
Згідно зістаттею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, за життя померлий ОСОБА_7 , 03.03.2017 року склав заповіт, яким все те, на що він за законом матиме право і що належатиме йому на момент смерті заповів ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений секретарем Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Захарчук І.В. та ніким не оспорювався.
Водночас, на момент відкриття спадщини дочка померлого ОСОБА_7 , народжена у шлюбі з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , 1969 р.н. була визнана особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання з 05.04.2007 року. Дана обставина підтверджується Довідкою серії ЛВА №349026 .
Відповідно до частини першоїстатті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Таким чином, колегія суддів приходить довисновку, що ОСОБА_6 , як непрацездатна дочка спадкодавця за законом, має право на обов`язкову частку незалежно від змісту заповіту, що узгоджуєтьсяз положеннями частин третьої і п`ятоїстатті 1268 ЦК України.
Що стосується спадкування неприйнятої у спадщину обов`язкової частки за правом представлення, то таке не перед бачено чинним ЦК України і тому у задоволенні цієї частини вимоги ОСОБА_1 слід відмовити. 
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 , як спадкоємцю першої черги, який має право на обов`язкову частку, та ОСОБА_1 , як спадкоємцю за заповітом, належить кожній по ј від тієї частки, яка належала спадкодавцю на моментй його смерті. 
Відмовляючи в повному обсязі у задоволенні позовку ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно суд першої інстанції також не урахував, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду про визнання за нею права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, було посилання на наявність спору щодо спадкового майна, що унеможливлює вирішення питання отримання зазначених правовстановлюючих документів у нотаріуса, а відтак лише відтягує вирішення цього спору в іншому судовому провадженні.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але неправильно застосував норми матеріального права, оскільки за наявності спору щодо спадкового майна сторони позбавлені можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування в цій частині рішення суду першої інстанції, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом частково, у розмірі 1/4 частки у праві власності на зазначене нерухоме майно.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.п.1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,- 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, на ј частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 і її представника - адвоката Ситника Сергія Олександровича - залишити без задоволення.
Рішення суду в частині вирішення позовних вимоог ОСОБА_4 - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Головуюча                                                 Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.