Справа № 463/7212/19                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/319/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «Техвоєнсервіс», Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1997 року по 29 липня 2019 року працював у Державному підприємстві Міністерства оборони України «Львівський автомобільний ремонтний завод», а після його реорганізації у філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» на посаді заступника директора-головного інженера заводу. Наказом № 82-к від 29 липня 2019 року його звільнено із займаної посади згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України через систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Стверджує, що його звільнення із займаної посади є незаконним та необгрунтованим, таким, що порушує його трудові та громадянські права, оскільки відповідач застосував дане дисциплінарне стягнення безпідставно, порушивши при цьому порядок його накладення. Зазначає, що керівник чи інші особи виборного органу первинної профспілкової організації не повідомили його про на розгляді первинною профспілковою організацією письмового подання керівництва заводу про розірвання з ним трудового договору, незважаючи на те, що таке подання має розглядатися в присутності працівника, а у разі його відсутності лише за його письмовою згодою, однак такої згоди він не надавав, про розгляд вказаного питання повідомлений не був, тому не з`явився на засідання первинної профспілкової організації. Вказує, що не міг належним чином виконувати покладені на нього обов`язки, оскільки директором заводу, ОСОБА_3 , неодноразово впродовж 2019 року чинилися перешкоди, в тому числі шляхом недопущення його до службового кабінету, на територію заводу та у підлеглі структурні підрозділи, про що є відповідне розпорядження керівника заводу та інші підтверджуючі документи. Звертає увагу, що з 01 липня 2019 року по 25 липня 2019 року перебував у відпустці, однак 26 липня 2019 року вкотре не був допущений на територію заводу, крім того йому було відмовлено у виплаті відпускних, та на нараді оголошено догану за систематичне невиконання ним службових обов`язків, яка, на його думку, є безпідставною. Наголошує, що такі дії директора заводу не тільки обмежували його в можливості виконувати посадові обов`язки відповідно до інструкції та чинного законодавства, але й порушували його право на працю, принижували його честь і гідність. Зазначає, що всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України йому не видано копію наказу про звільнення з роботи та належно оформлену трудову книжку, а також не проведено повний розрахунок. Стверджує, що перед застосуванням до нього дисциплінарного стягнення у виді догани ніхто не брав у нього пояснень з обставин, які стали підставою для застосування дисциплінарного стягнення. Вважає, що в його діях немає систематичності, оскільки першу догану він отримав 26 липня 2019 року, а наступну уже 29 липня за той самий проступок, тобто, на наступний робочий день, враховуючи, що 27 та 28 липня були вихідними. На його думку, йому мають компенсувати середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 75 000 грн., яка спричинена порушенням його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та необхідністю від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
З наведених підстав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:
-визнати незаконним та скасувати наказ директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» № 82-к від 29 липня 2019 року про звільнення його з роботи за систематичне невиконання трудових обов`язків згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України;
-поновити ОСОБА_1 на посаді головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод»;
-стягнути з філії Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 4173 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
-стягнути з філії Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 75 000 грн. відшкодування моральної шкоди;
-рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано наказ директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» № 82-к від 29 липня 2019 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».
Визнано ОСОБА_1 таким, що звільнений з 18.08.2020 з посади головного інженера філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод».
Зобов`язано Концерн «Техвоєнсервіс» виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 134 686,57 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8756,71 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт стверджує, що відшкодування моральної шкоди буде адекватним засобом для згладжування усіх його душевних страждань, спричинених звільненням з роботи, та справедливою сатисфакцією наслідків порушення. Зазначає, що суд не встановив та не зазначив причинно-наслідкового зв`язку між завданими йому моральними збитками та порушенням його прав незаконним звільненням з роботи, оскільки добросовісний працівник несе певні моральні страждання у випадку його незаконного звільнення, враховуючи те, шо він пропрацював на підприємстві понад 22 роки і пройшов шлях від інженера до заступника директора-головного інженера. Вважає, що внаслідок незаконного звільнення постраждала його репутація головного інженера підприємства, оскільки інші працівники після звільнення помилкового вважають його таким, шо не виконує свої обов`язки, а неможливість поновлення на роботі на даному підприємстві у зв`язку з його ліквідацією унеможливлює в повній мірі відновити свою репутацію, що є для нього моральним стражданням, яке потребує матеріальної компенсації. Вказує, що впродовж 2018-2019 років він сумлінно виконував покладені на нього обов`язки за трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, і за цей час жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності, тому звільнення за систематичне невиконання службових обов`язків завдало йому значних моральних страждань та душевних мук і образ. Наголошує, що моральна шкода, завдана йому незаконним звільненням також полягає в тому, що його незаконно позбавили передбаченого ст. 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає та на яку погоджується. Крім того, постійні хвилювання призвели до погіршення його здоров`я, зокрема, виникли постійні головні та серцеві болі, погіршення сну, депресія. Внаслідок незаконного звільнення він змушений був витрачати час на пошук нової роботи та заробітку. З наведених підстав просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні на його користь моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити, а в решті рішення залишити без змін.
З апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 75 000 грн., а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є справедливою та достатньою компенсацією за моральну шкоду.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної шкоди.
Правові засади і гарантії реалізації громадянами права на працю та регулювання трудових правовідносин визначається Кодексом законів про працю України.
Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зі змісту ст. 2371 КЗпП України вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня   1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Наказом директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» (по відділу кадрів) від 29 липня 2019 року № 82-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з роботи за систематичне невиконання трудових обов`язків згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року наказ директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» (по відділу кадрів) від 29 липня 2019 року № 82-к «Про звільнення з роботи  ОСОБА_1 » скасовано.
Тобто, судом першої інстанції безспірно встановлено незаконність звільнення ОСОБА_1 з посади.
Разом з тим, скасовуючи вищезазначений наказ, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь позивача моральної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду в цій частині, апелянт покликається на те, що був позбавлений заробітку, у зв`язку з чим змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, витрачати час на пошуки нової роботи внаслідок чого у нього з`явилися постійні хвилювання, що призвело до погіршення стану його здоров`я.
На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянт надав Виписку з медичної карти від 06 грудня 2019 року, з якої вбачається, що йому встановлено діагноз астеноневротичний синдромом, невроподібний стан, у зв`язку з чим призначено амбулаторне лікування та спостереження (т. 2 а.с. 232).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що сам факт скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі не є відшкодуванням моральної шкоди, спричиненої позивачу неправомірним звільненням, в достатньому обсязі.
Зважаючи на те, що внаслідок неправомірного звільнення ОСОБА_1 зазнав вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках, тривалий час був позбавлений можливості заробітку, змушений був докладати зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, беручи до уваги, характер та обсяг страждань, яких він зазнав у зв`язку з незаконним звільненням, враховуючи значну тривалість роботи на даному підприємстві, колегія суддів приходить до висновку про те, що справедливою та достатньою буде компенсація у розмірі 5 000 грн. для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь  ОСОБА_1 .
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на його користь 5 000 грн. моральної шкоди, то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1187 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року – в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 75000 грн. на відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
В решті рішення суду – залишити без змін.
Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_1 1187 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 17.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.