ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/797/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/7089/19 Категорія: 307010000 	Пироженко В.Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Гончар Н.І.
за участю секретаря Любченко Т.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Перша Черкаська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
Звернувшись до державної нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини отримала відмову, з якої дізналася, що при житті її сестра склала заповіт, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2018 року за р. 1-3670, яким все майно заповіла ОСОБА_1 . 
За життя ОСОБА_3 говорила, що вона буде єдиною спадкоємницею після її смерті. Зазначає, що у черговий раз до неї зателефонувала її сестра та повідомила, що хоче на неї зробити правочин щодо квартири, свій намір пояснювала тим, що її сусідка ОСОБА_1 запропонувала їй прийти в їхню церкву «Свідків Ієгови» та прийняти віру, а в разі її смерті все своє майно віддати церкві. 
Приблизно 16-17 вересня 2018 року до неї зателефонувала жінка з ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 та повідомила, що ОСОБА_3 втратила свідомість і впала біля під`їзду, сусіди викликали швидку та вона була госпіталізована в Третю Черкаську міську лікарню. Приїхавши позивач постійно знаходилась в лікарні біля своєї сестри ОСОБА_3 та лікувала її за свій рахунок, виконуючи всі вказівки та рекомендації лікаря. 
ОСОБА_3 після того, що сталося, була неконтактною, знаходилась в безпорадному стані, не могла розмовляти, не впізнавала людей та особисто не могла виявляти свої думки, своє волевиявлення щодо прийняття будь яких рішень та прохань. У неї стояв носогортанний катетер через який вона її харчувала, оскільки не могла самостійно ковтати в зв`язку з парезом і відсутністю ковтального рефлексу, очі були майже постійно закриті. Після смерті ОСОБА_3 відповідач почала вимагати документи на квартиру та ключі від неї, однак, позивач їй відмовила. Вважає заповіт незаконним, а дії відповідача ганебними та такими, що переслідують особисту матеріальну користь.
Просила визнати заповіт складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2018 року за № 1-3670 недійсним.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним заповіт, укладений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі № 1-3670 від 03.10.2018 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.
Рішення суду мотивовано тим, що з встановлених обставин справи вбачається, що в момент укладання заповіту, ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки станом на 03.10.2018 року у неї відмічалися прояви психічного розладу у форі судинної деменції з гострим початком (F-01.0 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду).
Суд першої інстанції відхилив доводи відповідачки ОСОБА_1 в частині того, що померла ОСОБА_3 перебувала у нормальному стані під час укладення заповіту, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, не містять чітких та достовірних підтверджень даного факту. Доводи про те, що експертний висновок № 482 від 07.12.2020 є недопустимим доказом, оскільки головою комісії є ОСОБА_6 , а представником позивача при подачі позову був ОСОБА_7 , які можуть мати родинні зв`язки, суд оцінив критично. Доказів родинних чи інших яких-небудь зв`язків відповідач не надала. В судовому засіданні пояснила, що це її припущення.
Також суд першої інстанції критично оцінив і покази свідка ОСОБА_8 стосовно того, що ОСОБА_3 розмовляла не реченнями, а словами, говорила кілька слів, відповідала на запитання нотаріуса. Дані покази спростовуються як показами інших свідків, так і висновком експертів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та визнати чинним заповіт ОСОБА_3 №1-3670 від 03.10.2018 року, а також визнати нечинним висновок судово-психіатричної експертизи №482 від 07.12.2020 року. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 внесли пропозицію ОСОБА_1 підписати заповіт з умовою довічного утримання та догляду ОСОБА_3 та передачі особистого майна спадкодавця у власність спадкоємцю ОСОБА_1 тільки після смерті самого спадкодавця та оформити нотаріальний заповіт в лікарні. З огляду на зазначене заповіт відповідав волі заповідача.
Вказує, що адвокат Гукова Л. була допущена до судового процесу з порушенням вимог статті 240 ЦК України. Представник ОСОБА_7 , у відповідності з довіреністю Глушко Т.П. від 29.03.2019 року, не мав повноважень від ОСОБА_2 передоручати свої повноваження іншій особі.
Також ставить під сумнів висновок експертизи, а саме вказує, що експерти при підготовці висновку припустились розгляду цілого ряду захворювань, що могли на їх припущення бути в юридично-значимий період 02.10-03.10.2018 року наявними у хворої ОСОБА_3 , але наявність цих захворювань не підтверджена (прояви судинної деменції, явище афазії - порушення мови, стан сопору, глибокий прояв астенії (безсилля, слабкість).
Експерти в основу досліджень експертизи на свій розсуд прийняли як можливі «прояви деменції», що можуть виключити у особи розуміння і таким чином унеможливили ОСОБА_3 розуміння складеного заповіту, але не надали достатнього обґрунтування, ними не надані методологічні методи діагностування, діагностичні показники захворювань, значення яких можуть підтвердити прояви деменції, не врахували результати діагностики від 02.10.2018 року та стан хворої, викладення результатів щоденних неврологічних лікувань в період з 16.09.2018 року по 03.10.2018 року, також пояснень і тлумачення (роз`яснення) лікуючим нейрохірургом ОСОБА_9 . Останні результати обстеження підтверджують неврологічний стан достатній для розуміння дійства та керування ними.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гукова Л.О. вказує, що доводи відповідача спростовуються встановленими обставинами у справі, яким судом першої інстанції надана правильна правова оцінка.
Зазначає, що представник ОСОБА_7 згідно довіреності від 29.03.2019 року мав всі повноваження укладати договір про надання правничої допомоги, оскільки продовжував проводити оплату за надання юридичних послуг. Вказує, що ОСОБА_2 також уклала 29.03.2019 року договір з адвокатом Гуковою Л.О., але через неможливість перебувати тривалий час в м. Черкаси просила укласти договір про надання правничої допомоги також і з її представником ОСОБА_7 .
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач  ОСОБА_2  є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка відповідно до свідоцтва про смерть від 26.03.2019 року серії НОМЕР_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Факт того, що померла ОСОБА_3 є сестрою позивачки ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи їхніми свідоцтвами про народження, з яких вбачається, що їх дівочі прізвища зазначені як « ОСОБА_10 », а батьками зазначені: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
З матеріалів справи вбачається, що позивачка 29.03.2019 року зверталася до Першої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її рідної сестри ОСОБА_3 .
На вказану заяву отримала відповідь нотаріуса про результати розгляду заяви № 1235/02-14 від 06.05.2019 в якій зазначено, що померлою ОСОБА_3 за життя складено 03.10.2018 року заповіт, яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_1 . Таким чином, оскільки заповіт складено не на користь ОСОБА_2 , тому вона не відноситься до осіб, які мають право на виділення обов`язкової частки, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на квартиру.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 , відповідно до заповіту від 03.10.2018 року, посвідченого нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. заповіла ОСОБА_1 все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось на момент її смерті.
Звертаючись до суду із позовом позивач зазначила, що оскаржуваний заповіт був складений померлою ОСОБА_3 тоді коли вона перебувала в безпорадному стані та не могла усвідомлювала значення своїх дій, а відповідачка скористалася цим.
Відповідно до виписки з історії хвороби № 16200 Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ЧМР» вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була госпіталізована до лікарні 16.09.2018 року, а виписана 07.10.2018 з діагнозом цереброваскулярна хвороба. Порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом (16.09.2018 року) в басейні правої середньої мозкової артерії з формуванням масивної внутрішньо мозкової гематоми в тім`яній ділянці праворуч та проривом в шлункову систему. Лівостороння геміплегія. Афатичні розлади. Церебральний атеросклероз ІІІ.ІХС: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст; ризик 4. Післяопераційний (1997) гіпотиреоз. Правобічна прикорнева застійна бронхопневмонія.
В даній виписці з історії хвороби зазначено, що стан при виписці ОСОБА_3 поліпшився, помічається позитивна динаміка в неврологічному статусі - регрес рухових порушень до глибокого порезу в лівій нозі елегія лівої руки, незначний регрес порушень мови - вимовляє окремі слова, розуміє звернену мову, виконує інструкції.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.
Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.05.2020 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання: 1) Чи могла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи її стан здоров`я на момент укладення заповіту 02.10-03.10.2018 року на користь ОСОБА_1 , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 2) Чи могла ОСОБА_3 у такому стані, в якому вона перебувала станом на 03.10.2018 року, розуміти текст заповіту, який був складений та оголошений нотаріусом?
Згідно висновку судової-психіатричної експертизи № 482 від 07.12.2020 року, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент укладення заповіту 02.10-03.10.2018 р. на користь ОСОБА_1 , станом на 03.10.2018 р. відмічалися прояви психічного розладу у формі судинної деменції з гострим початком (F-01.0 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) - через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, перебувала в такому стані, що не могла розуміти текст заповіту, який був складений та оголошений нотаріусом.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач, вважаючи вказаний висновок необґрунтованим та таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам, не зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу  (групи доказів).  
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, та обґрунтовано взяв до уваги висновок експертизи.
При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що пояснення свідка ОСОБА_8 про психічний стан спадкодавця на момент складання заповіту не є належним і допустимим доказом у розумінні статей 77 і 78 ЦПК України. 
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Тобто висновок про психічний стан ОСОБА_3 на момент вчинення правочину може бути підтверджений лише доказами медичного характеру, які були дослідженні та враховані при складанні висновку судово-психіатричної експертизи №482, а не показами свідків.
Звернувшись з апеляційною скаргою, відповідач, крім іншого, просила визнати  нечинною судово-психіатричну експертизу. Фактично вимоги зводяться до незгоди відповідача з даним висновком експертизи.
При цьому, дослідивши дані доводи колегія суддів зауважує, що висновок судово-психіатричної експертизи №482 від 07.12.2020 року є письмовим доказом і  підлягає оцінці судом, на ряду з іншими доказами, під час розгляду вказаної справи.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що 03.10.2018 року результатами огляду хворої ОСОБА_3 нейрохірургом ОСОБА_9 відмічено, що загальний стан підвищився в позитиві від тяжкого стану до середнього стану тяжкості, покращилась свідомість від стану сопору до загальномовного стану вимови окремими словами або короткими словосполученнями, а тому наявний рівень свідомості дозволяв хворому розуміти дійства та керувати ними через фізичне дійство органами руху, фото реакцією, мімікою обличчя, колегія суддів оцінює їх критично, з огляду на наступне.
Як видно з пояснень свідка ОСОБА_9 , який був лікуючим лікарем у ОСОБА_3 , то він показав, що пацієнтка потрапила до лікарні в безпорадному стані в результаті гострого порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом в області правої середньої мозкової артерії, тобто в коматозному стані з втратою свідомості, в стані сопору. На момент складання заповіту 03.10.2018 року йому важко судити настільки глибоко вона сприймала світ. В медичній карточці зазначено, що стан її був середньої важкості та був відсутній вербальний контакт, який стан був після обіду цього дня від пояснити не може.
Отже, покази свідка ОСОБА_9 достовірно не підтверджують факту того, що померла ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх та могла керувати ними на час складання заповіту.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що представник ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_7 (т.1 а.с. 22) в порушення вимог статті 240 ЦК України, здійснив передоручення своїх повноважень ОСОБА_13 , то колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи міститься Ордер серії ЧК №73449, який виданий на підтвердження повноважень адвоката Гукової Л.О. представляти інтереси у Соснівському районному суді м. Черкаси ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 27.05.2019 року (т. 1 а.с. 23).
Відповідно до частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Крім того, на підтвердження повноважень на представлення інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_13 надано договір про надання правничої допомоги від 29.03.2019 року. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.

Судді: