КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 761/22150/19-ц                                                                       Головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
Провадження № 22-ц/824/2614/2021                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
14 квітня 2021 року                                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2020 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову просив: 
- стягнути з відповідача на його користь невиплачені кошти в сумі 66 027,44 грн та в сумі 15 015,30 дол. США;
- зобов`язати відповідача сплатити йому за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027,44 грн та на суму вкладів 15 015,30 дол. США;
- стягнути з відповідача на його користь штрафні санкції, а саме: 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 66 027,44 грн у розмірі 7 408,46 грн, 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 15 015,30 дол. США у розмірі 40 804,50 грн, інфляційні збитки за невиплату грошових коштів в сумі 66 027,44 грн у розмірі 29 256,56 грн;
- стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина, яка окрім іншого складалась із грошових вкладів померлої з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк». 17 лютого 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та став власником грошових коштів у складі спадщини на загальні суми 66 027,44 грн та 15 015,30 дол. США, однак після звернення до відповідача йому було відмовлено у виплаті успадкованих коштів з посиланням на наявність у нього перед банком дебіторської заборгованості.
Позивач вказував, що у нього відсутні будь-які грошові зобов`язання перед відповідачем, оскільки він не є клієнтом банку, не перебуває з ним в договірних відносинах та являється його боржником, утім відповідач безпідставно стверджує, що він завдав йому матеріальної шкоди під час роботи в установі АТ КБ «ПриватБанк». З огляду на те, що відповідач донині не виплатив успадковані депозитні кошти в сумі 66 027,44 грн та в сумі 15 015,30 дол. США, позивач вважає, що має право на отримання крім зазначених сум ще й проценти, які були передбачені договорами банківського вкладу, укладених відповідачем з покійною ОСОБА_2 . Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити йому штрафні санкції, а саме: 3 % річних за користування грошовими коштами та інфляційні збитки за невиплату грошових коштів у національній валюті - гривні.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 невиплачені за договорами банківських вкладів грошові кошти в сумі 66 027,44 грн та в сумі 14 965,30 дол. США.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договорами банківських вкладів у розмірі 38 314,27 грн та у розмірі 4 035,38 дол. США.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 48 103,46 грн.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 704,90 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Бригинець А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив зобов`язати відповідача сплатити йому проценти на суми вкладів, а не стягнути їх. У зв`язку з існуванням заборгованості позивача перед банком, останнім було здійснено автоматичне списання вказаних грошових коштів в рахунок погашення боргу відповідно до статті 1071 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 1.1.3.2.12. Умов та правил надання банківських послуг. Уклавши 9 жовтня 2013 року договір надання банківських послуг, сторони погодили можливість списання банком грошових коштів з рахунку клієнта без його згоди для погашення заборгованості відповідно до частини другої статті 1071 ЦК України, що у свою чергу і було зроблено банком.
Представник відповідача зазначає, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з банку грошових коштів, які були списані в рахунок погашення заборгованості, що не відповідає належному та вірному способу захисту права в розумінні статті 1073 ЦК України, оскільки у випадку встановлення порушення зі сторони банку, останній фактично повинен виправити свою помилку, а саме вчинити дії стосовно виконання розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів або повернення на рахунок клієнта списаних грошових коштів. Крім того, представником АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку загальної позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних, адже позивачем нараховано 3 % річних з 22 червня 2016 року по 18 листопада 2019 року, тобто за 3 роки 4 місяці та 28 днів, однак районним судом строк позовної давності не застосовано та взагалі не зазначено мотивів неприйняття такої заяви відповідача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року справу було повернуто до Печерського районного суду м. Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення до рішення суду від 13 травня 2020 року.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 29 256,56 грн.
На вказане судове рішення представник відповідача за довіреністю - адвокат Бригинець А.А. також подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Як на підставу своїх вимог посилається на аналогічні обставини що і в скарзі на основне рішення суду, додатково вказавши, що оскільки позовні вимоги про стягнення з банку списаних в рахунок погашення боргу позивача коштів не підлягають до задоволення, то будь-які нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставними. Звертає увагу суду, що АТ КБ «ПриватБанк» фактично здійснило виплату депозитних коштів, які були успадковані позивачем, а отже зобов`язання виконано, і, як наслідок, правове обгрунтування позивачем стягнення з банку 3 % річних та інфляційних втрат є неправомірним.
У відзивах на апеляційні скарги представник позивача - адвокат Логвинова Т.В. вказала на те, що станом на день розгляду справи по суті банківський вклад позивачу не виплачений, будь-яких виплат успадкованих позивачем грошей відповідач не здійснював, тому євірним та справедливим рішенням суду першої інстанції про стягнення з відповідача невиплачених грошових коштів та процентів за договорами банківських вкладів. Жодного документального підтвердження існування у позивача боргу перед відповідачем та самого договору про надання банківських послуг від 9 жовтня 2013 року суду на надано і позивач таких документів у своєму розпорядженні не має. В частині стягнення трьох процентів річних рішення суду першої інстанції повинно відповідати вимогам норм чинного законодавства України щодо застосування строків позовної давності.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судові рішення у повному обсязі не відповідають.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 років померла ОСОБА_2 , про що 23 грудня 2014 року складено відповідний актовий запис № 63 (а.с. 6).
17 лютого 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В. видав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , згідно з яким її племінник ОСОБА_1 успадкував 1/2 частку грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ КБ «ПриватБанк»на рахунках:
- 29 травня 2014 року картковий рахунок - НОМЕР_1 , залишок - 0,44 грн;
- 24 листопада 2011 року депозитний картковий рахунок - НОМЕР_2 , залишок - 15 608,07 грн;
- 11 вересня 2014 року депозит, договір - SAMDNWFD0070260619300, рахунок - НОМЕР_3 , залишок - 37 756,41 грн;
- 16 листопада 2010 року депозит, договір - SAMDN25000712924055, рахунок - НОМЕР_4 , залишок - 48 689,11 грн;
- 13 січня 2011 року депозит, договір - SAMDN25000713668110, рахунок - НОМЕР_5 , залишок - 18 624,04 дол. США, що становить 503 221,56 грн за курсом НБУ станом на 17 лютого 2016 року;
- 14 березня 2013 року депозит, договір - SAMDN25000733792497, рахунок - НОМЕР_6 , залишок - 30 001,29 грн;
- 23 вересня 2012 року договір - SAMDN80000729065649 пролонгований з договору № SAMDN01000724492406, рахунок - НОМЕР_7 , залишок - 8 788,62 дол. США, що становить 237 468,51 грн за курсом НБУ станом на 17 лютого 2016 року;
- 11 вересня 2014 року депозит, договір - SAMDNWFD0070260639100, рахунок - НОМЕР_8 , залишок - 2 517,94 дол. США, що становить 68 034,73 грн за курсом НБУ станом на 17 лютого 2016 року (а.с. 7).
Таким чином, позивач у порядку спадкування за законом після смерті своєї тітки набув право власності на грошові кошти у складі спадщини на загальні суми 66 027,44 грн та 14 965,30 дол. США.
Із листа АТ КБ «ПриватБанк» від 26 травня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160506/5500 вбачається, що на звернення ОСОБА_1 від 29 квітня 2016 року стосовно виплати спадщини з рахунків ОСОБА_2 та роз`яснення щодо виникнення дебіторської заборгованості банк повідомив наступне. За позивачем в банку числиться дебіторська заборгованість, яка виникла на підставі порушення ним наказу від 15 травня 2009 року № PR-2009-184 «Зміни в технології вилучення автомобілів», що виразилося в незаконному відчужені від імені ПриватБанку, без проведення аукціону автомобіля, видача його з майданчика банку без оплати його вартості і нанесенні збитку ПриватБанку в сумі 114 636,00 грн. Зазначено, що у випадку, якщо ОСОБА_1 не погасить дебіторську заборгованість, банк має право списати її з рахунків, які входять до спадщини, або взагалі вилучити будь-яке інше майно, що належить йому, достатнє для погашення заборгованості у позасудовому порядку (а.с. 8).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2018 року у справі № 520/1226/14-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про відшкодування завданих збитків в сумі 166 650,00 грн відмовлено (а.с. 10-12).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» банківських вкладів, нарахованих процентів на суму вкладів та трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок смерті вкладника ОСОБА_2 обов`язок банку нараховувати проценти на суму вкладу не припиняється, а входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцю. Безпідставним є посилання відповідача на положення пункту 1.1.3.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, оскільки його приписи стосуються договірних правовідносин за договором кредиту та не розповсюджуються на спірні правовідносини. Відсутність обов`язку позивача зі сплати відповідачу завданих збитків встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, тому підлягає обов`язковому врахуванню виходячи із принципу правової визначеності.Оскільки відповідач не виконував свій обов`язок з виплати позивачу суми вкладів та процентів за договорами, то такі суми підлягають стягненню разом із трьома процентами річних за заявлений позивачем період прострочення виконання зобов`язання.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за невиплату грошових коштів у гривнях, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України, суть якої полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
За пунктом 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 3 грудня 2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).
Згідно пункту 3.3. цього Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.
Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов`язанні є правонаступництво.
Відповідно до частини другої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Проте у зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань, а відбувається перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).
Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (частина друга статті 1228 ЦК України).
Згідно із частиною п`ятою статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.
Оскільки сторонами договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобов`язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно пов`язаним з особою вкладника, таке зобов`язання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-157цс13 та у постанові Верховного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/3720/17.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок смерті вкладника обов`язок банку повернути депозит та нараховувати проценти на суму вкладу не припиняється, а входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував, що у зв`язку з існуванням заборгованості позивача банком було здійснено автоматичне списання успадкованих грошових коштів в рахунок погашення боргу відповідно до статті 1071 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункту 1.1.3.2.12. Умов та правил надання банківських послуг. 
Згідно зі статтею 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Стаття 1071 ЦК України визначає, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України).
Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Таким чином, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно зі статтею 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.
Врахувавши наведені норми закону та відсутність судового рішення про покладення на ОСОБА_1 обов`язку зі сплати АТ КБ «ПриватБанк» завданих збитків, а також передбаченої законом чи договором правової підстави для списання з депозитних рахунків коштів та нарахованих за договорами вкладів процентів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідні дії банку щодо списання коштів є неправомірними і ця сума підлягає стягненню на користь позивача.
Доводи відповідача про те, що банк правомірно здійснив відповідне списання заборгованості із успадкованих позивачем коштів, оскільки таке право банку передбачено Умовами і правилам надання банківських послуг, колегія суддів відхиляє.
В матеріалах справи відсутній примірник договору банківських послуг, в тому числі укладений між сторонами 9 жовтня 2013 року, а Умови і правила надання банківських послуг, які не підписані позивачем, не є складовою укладених між сторонами договорів, що відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно вважав, що списання успадкованих позивачем грошових коштів із його рахунку є незаконним, оскільки відповідач не надав доказів про існування обставин, які б давали йому право на таке списання, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу банківський вклад разом із нарахованими процентами.
Наведене вище в повній мірі узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 661/1874/16-ц, у постанові від 8 квітня 2020 року у справі 641/1187/18-ц, у постанові 6 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц та інших.
Посилання апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив зобов`язати відповідача сплатити йому проценти на суми вкладів, а не стягнути їх, не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки у відповідності до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
При цьому, як свідчать матеріали справи, після зміни підстав позову та збільшення позовних вимог, представник позивача подала до суду уточнений розрахунок процентів за договорами банківського вкладу та порушувала питання про стягнення з відповідача в примусовому порядку на користь ОСОБА_1 відсотків у розмірі 38 314,27 грн та у розмірі 4 035,38 дол. США, що і було задоволено судом першої інстанції (а.с. 127-129). Вищевказані суми були обраховані стороною позивача у письмових розрахунках, перевірені судом першої інстанції, розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в колегії суддів в їх правильності і обґрунтованості.
За таких обставин твердження АТ КБ «ПриватБанк» про наявність у нього права здійснити списання грошових коштів без погодження здійснення цієї операції із власником рахунку та вихід суду першої за межі пред`явлених позивача вимог є необґрунтованими.
Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.
Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.
Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.
Виходячи із систематичного аналізу наведених норм права, колегія суддів приходить до висновку про те, що для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про зміну підстав позову ОСОБА_1 просив також стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь штрафні санкції за період з 22 лютого 2016 року по 18 листопада 2019 року, а саме: 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 66 027,44 грн у розмірі 7 408,46 грн; 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 15 015,30 дол. США у розмірі 40 804,50 грн; інфляційні збитки за невиплату грошових коштів в сумі 66 027,44 грн у розмірі 29 256,56 грн, надавши відповідні розрахунки (а.с. 87-90).
Представником АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку загальної позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від знецінення національної валюти - гривні, адже позивачем нараховано вказані суми з 22 червня 2016 року по 18 листопада 2019 року, тобто за 3 роки 4 місяці та 28 днів (а.с. 97-99).
Однак, суд першої інстанції строк позовної давності не застосував та не зазначив в оскаржуваних рішеннях мотивів неприйняття такої заяви відповідача, стягнувши з останнього в заявленому позивачем розмірі збитки від інфляції та три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання.
Так,главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, у даному випадку повернення банківського вкладу, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У справі встановлено, що представник ОСОБА_1 - адвокат Логвинова Т.В. подала до суду заяву про зміну підстав позову, в якій просила стягнути з відповідача у тому числі інфляційні втрати і три проценти річних, 18 листопада 2019 року згідно штампу суду, тому період, за який необхідно проводити стягнення заявлених позивачем сум, становитиме з 18 листопада 2016 року по 18 листопада 2019 року.
На вимогу апеляційного суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Бригинець А.А. направила на електронну адресу суду письмові пояснення, підписані її електронним цифровим підписом,в яких навела розрахунки інфляційних збитків і трьох процентів річних, згідно яких за період з 18 листопада 2016 року по 18 листопада 2019 року розмір 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 66 027,44 грн становить 5 942,46 грн, розмір 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 14 965,30 дол. США становить 32 601,70 грн (1 346,06 дол. США х 24,2201), розмір інфляційних збитків за невиплату грошових коштів в сумі 66 027,44 грн становить 18 348,90 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача фактично підтвердила, що в частині стягнення трьох процентів річних, а також інфляційних втрат рішення суду першої інстанції повинні відповідати вимогам норм чинного законодавства України щодо застосування строків позовної давності.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 38 544,16 грн в якості трьох процентів річних та 18 348,90 грн інфляційних втрат за період з 18 листопада 2016 року по 18 листопада 2019 року, тобто в межах загального строку позовної давності.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України). 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних - зміні відповідно до статті 376 ЦПК України шляхом зменшення сум стягнення до розміру, що відповідає наведеним вище мотивам постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного вище та керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2020 року в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних в сумі 48 103 гривні 46 копійок змінити, вказавши суму стягнення у розмірі 38 544 гривні 16 копійок.
Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року змінити в частині суми інфляційних втрат, вказавши суму стягнення у розмірі 18 348 гривень 90 копійок.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2020 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                       Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                                             Д.О. Таргоній