Номер провадження: 22-ц/813/3466/21 
Номер справи місцевого суду: 500/3507/19
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради) про визначення порядку участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Грубіян Л.І. 27 серпня 2020 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради) про визначення порядку участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні (а.с. 2-6).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 05 квітня 2013 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 січня 2017 року розірваний. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час мешкає разом з відповідачем. Після розірвання шлюбу, між позивачем та відповідачем склався певний порядок спілкування з дитиною: син знаходився з позивачем кожного непарного тижня року з 18 години четверга до 08 години понеділка, коли він відвозив дитину до дитячого садку, а також протягом зимових канікул він забирав дитину на тиждень, а протягом літніх канікул декілька разів (3-4 рази) на тиждень. Вказаний порядок влаштовував сторони, був доцільним та справедливим задля забезпечення рівної участі у вихованні дитини обох батьків. Через деякий час, відповідач ОСОБА_1 звернулася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради з метою визначення (фактично зміни існуючого) порядку спілкування з дитиною.
Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1391 від 28 грудня 2018 року, за заявою відповідача, без сповіщення позивача та його згоди, був визначений спосіб участі батька - ОСОБА_2 , у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкування з ним: - кожної І, IV суботи та неділі місяця з 10.00 до 17.00; -1 раз на рік 7 днів з метою оздоровлення дитини.
Позивач зазначив, що його не було запрошено для участі в засіданні органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, на якому вирішувалося питання про порядок його участі у вихованні та спілкуванні дитини, він з будь-якими заявами до органу опіки та піклування не звертався. Ініціатором встановлення порядку спілкування з дитиною, є мати дитини - ОСОБА_1 , а її звернення до органу опіки та піклування пов`язано з бажанням обмежити його права щодо виховання та спілкування з дитиною.
Вважає, що встановлений порядок спілкування та виховання дитини порушує права позивача, як батька дитини, позбавляє його можливості достатнього спілкування дитиною, у квітні 2019 року він звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради з проханням змінити діючий порядок спілкування з дитиною та участі у його вихованні. Однак, йому, в усній формі повідомили про те, що змінити встановлений порядок вони не можуть, оскільки з цього приводу вже прийнято рішення виконкомом Ізмаїльської міської ради.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визначено наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі та присутності матері ОСОБА_1 , наступним чином:
1.Кожного непарного тижня року з 17.00 години п`ятниці по 08.00 годину понеділка з заведенням дитини до навчального закладу;
2.Щорічно у першій половині зимових канікул;
3.Щорічно: з 15 липня по 15 серпня під час літніх канікул;
4.На другий день після дня народження дитини;
5.На період перебування ОСОБА_1 за межами м. Ізмаїл Одеської області (у випадку її виїзду за межі м. Ізмаїл Одеської області без дитини на строк, що перевищує п`ять діб).
6.На період хвороби дитини, у випадку неможливості здійснення догляду за дитиною безпосередньо матір`ю ОСОБА_1 , - до часу одужання дитини.
7.Якщо інше не визначено за взаємною згодою (домовленістю) батьків: 6 або 7 січня (Різдво), 24 серпня (День незалежності України), 14 грудня (день народження батька - ОСОБА_2 ) дитина проводить з батьком; місце проведення (святкування) дитиною інших державних, сімейних та церковних свят, визначається з урахуванням думки дитини та його побажань.
8.У разі неможливості побачень з дитиною у визначений день, батько повідомляє матір про дані зміни;
9.Під час спілкування з дитиною батько та мати зобов`язані створювати умови, які не шкодять життю та здоров`ю, а також моральному стану дитини, не перешкоджати в спілкуванні з дитиною іншому з батьків.
Встановлено право ОСОБА_2 щодо спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, право безперешкодно відвідувати навчальні, дошкільні заклади де навчається, виховується дитина. Встановлено, що у дні, визначені для спілкування та виховання, батько ОСОБА_2 особисто забирає та особисто повертає дитину за місцем проживання матері ОСОБА_1 (а.с. 138-140).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано інтереси дитини, не враховано рішення органу опіки та піклування, не враховано, що ОСОБА_1 ніколи не перешкоджала у спілкуванні сина із позивачем. Крім того, суд не врахував стан здоров`я дитини та її особисту думку (а.с. 154-156).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Нормою ч. 1 ст. 7 Конвенції встановлено, що дитина з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому 05 квітня 2013 року шлюбі, який згідно з рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 січня 2017 року між сторонами було розірвано (а.с. 7,8).
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 22 листопада 2013 року (а.с. 9).
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради надано до суду першої інстанції Висновок від 06 серпня 2019 р. №01/21-953 (а.с.93), у якому пропонується встановити батьку, ОСОБА_2 , наступний графік спілкування з дитиною: кожної І та III суботи та неділі місяця з 10.00 до 17.00, 1 раз на рік 7 днів з метою оздоровлення дитини за взаємною згодою батьків.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 
Частиною 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За приписами ст.ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. 
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст.142 СК України).
Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.
Згідно п. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що усі питання виховання дитини батьки вирішують спільно, позивач зобов`язаний брати участь у вихованні його дитини і має право на особисте спілкування з сином, а відповідачка не має права перешкоджати позивачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. 
Матеріалами справи підтверджено, що судом першої інстанції неодноразово пропонувалось відповідачу привести дитину до суду для проведення опитування дитини суддею на предмет спілкування дитини з батьком, однак, відповідач відмовилась, пропонувалось провести опитування представником органу опіки та піклування в присутності педагога та психолога, таке опитування не було проведено. Представником відповідача надано до суду «психологічний висновок», за підписом ОСОБА_4 , який суд обґрунтовано не прийняв до уваги, так як до суду ця особа не надала копію диплома, не вказала де і ким працює, суд не уповноважував її робити вище зазначений висновок. 
Згідност.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, позивачем надано суду належні, допустимі та переконливі докази на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди йому у спілкуванні з дитиною, а тому суд приходить до висновку про необхідність задовольни позовної вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні із дитиною.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов законного висновку про задоволення позову частково, оскільки він пред`явлений батьком в інтересах дитини та є обґрунтованим, що підтверджується матеріалами справи.
Колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для розгляду справи, доводи апеляційної скарги представник ОСОБА_1 про необхідність постановлення судом апеляційної інстанції нового судового рішення, яким у задоволенні позову батька дитини відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано інтереси дитини, не враховано рішення органу опіки та піклування, не враховано, що ОСОБА_1 ніколи не перешкоджала у спілкуванні сина із позивачем. Крім того, суд не врахував стан здоров`я дитини та її особисту думку. 
Колегія суддів зауважує, що предметом заявлених позовних вимог є реалізація позивачем, який є батьком дитини, свого права на участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні.
Позбавлення ОСОБА_2 такого права, на чому наполягає представник апелянта, є виключною мірою, і має підтверджуватись належними та допустимими доказами, які б свідчили про відсутність з боку позивача піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, тощо.
Жодного доказу ухилення батька дитини від виконання своїх батьківських обов`язків, його негативного впливу на фізичний та моральний розвиток сина, як складову виховання, апелянтом не надано. Більш того, позивач, який є батьком дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Згідно зі статтею 9 Конвенції, держави-учасники поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Аналогічна норма відображена в ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства».
Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.
Статтею 157 Сімейного кодексу України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з дитиною.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 серпня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 14 червня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе