ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/14356/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1    
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 11.01.2021  року, (суддя суду першої інстанції Турлакова Н.В.), прийняту в порядку письмового провадження в м. Дніпро, в адміністративній справі №160/14356/20  за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
          03 листопада 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати, ОСОБА_1 , грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачу відповідно до рішення Дніпровського окружного адміністративного суду по справі № 160/4799/20 від 15.06.2020 року, за період з 27.05.2019 року по 14.07.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення Позивача та у відповідності до довідки № 28 від 27.02.2020, що надана відповідачем;
- зобов`язати  військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена Позивачу відповідно до рішення Дніпровського окружного адміністративного суду по справі № 160/4799/20 від 15.06.2020 року, за період з 27.05.2019 року по 14.07.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення Позивача та у відповідності до довідки № 28 від 27.02.2020, що надана Відповідачем. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до вимог статті 6-12 Закону України “Про відпустки” та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, 30.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом. Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду по справі № 160/4799/20 від 15.06.2020 адміністративний позов було задоволено, визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій. На підставі вищезазначеного рішення було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку 14.07.2020р., грошова компенсація за затримку у виплаті грошової компенсації, за період з 27.05.2019 року по 14.07.2020 року виплачена останньому не була. Позивач вважає, що відповідач виходить з хибного тлумачення норм законодавства, оскільки право працюючої особи на своєчасне одержання винагороди за працю закріплено Конституцією України. Ст.43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Позивач дійшов висновку, що сума грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації складає 105   465 грн. 18 коп., виходячи з наступного розрахунку: 373,99*282=105   465,18 грн.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову – відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.
          Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову. Також, позивач зазначає, що на даний час існує усталена судова практика Верховного Суду на користь позивачів в даній  категорії справ.
          Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Відповідач зазначає, що станом на час звільнення позивач не мав заперечень проти фактичного розміру виплачених сум, тобто спору між працівником та роботодавцем не існувало. Суми відшкодування за невикористані відпустки було виплачено відповідачем на виконання рішення суду.  На думку відповідача, приписи ст. 117 КЗпП України в даному випадку застосуванню не підлягають про що свідчить рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
          Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки, виданої Головним управлінням Національної гвардії України серії МВ №055832, ОСОБА_1 є учасником бойових дій та згідно довідки №352, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 брав участь в антитерористичній операції. 
27.05.2019 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується наказом №116 від 27.05.2019 командира військової частини НОМЕР_1   ОСОБА_2 .
Як вбачається з листа №6/54/33-198 від 10.02.2020 року, при знятті позивача з усіх видів забезпечення та виключенні зі списків особового складу Відповідача, позивач мав невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, за весь період проходження військової служби ОСОБА_1 з 2017 по 2019 роки, компенсація за яку виплачена не була. Станом на дату зняття позивача з усіх видів забезпечення та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 мав 42 календарних дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки.
У зв`язку з неотриманням грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, позивач у квітні 2020 року звернувся до суду з позовом щодо виплати.
Рішенням від 15 червня 2020 року у справі №160/4799/20 Дніпропетровський окружний адміністративний суд адміністративний позов позивача задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати під час звільнення зі служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 160/4799/20  військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та виплатила 14.07.2020 року, про що позивачем зазначено в своїй позовній заяви та що не заперечується відповідачем.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 27.05.2019 року по 14.07.2020 рік шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати у відповідності до   постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995року № 100.
          Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, яким вирішений   спір щодо права позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2019 роки, набрало законної сили 15.07.2020  року, то саме з цієї дати у відповідача виникає обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки у строки, визначені   статтею 116 Кодексу законів про працю України. Відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2019 роки, право на яке визнане рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 160/4799/20, до набрання цим рішенням законної сили (15.07.2020), 14.07.2020р., що зазначає сам позивач згідно поданого позову. Отже, затримки щодо виплати цих коштів позивачу не було.
          Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами  ст. 116 Кодексу Законів про працю України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України.
          Умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою  статті 117 КЗпП України  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
            Відповідно до частини першої  статті 8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша  статті 129 Конституції України). За приписами частини другої  статті 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що  закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
  ЄСПЛ тлумачить поняття «якість  закону»  так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).
  ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65). 
Великою палатою Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 року в адміністративній справі №810/451/17 зазначено, що   висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).
Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що  стаття 117 КЗпП України  надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.
Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до  статті 117 КЗпП України  могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117  КЗпП України  більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
  Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм  Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга  статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої  статті 117 КЗпП України.
  Аналізуючи застосування судами статей  116  та  117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію  статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
  Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).
Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів  статті 117 КЗпП України  всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач, з яким не проведено у день звільнення повного розрахунку, має право на отримання від роботодавця середнього заробітку за час затримки незважаючи на те, що остаточні виплати недоплачених при звільненні сум (компенсація за невикористані відпустки)  були проведені на виконання судового рішення.
В свою чергу, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Так, встановлені обставини справи свідчать, що позивач був звільнений зі служби 27 травня 2019 року. В день звільнення йому не було проведено виплату компенсацій за невикористані відпустки, відтак не було здійснено із ним розрахунок в повному обсязі.
Із вимогою проведення із ним розрахунку в повному обсязі позивач звернувся до Військової частини лише 10.01.2020 року, про що свідчить лист відповідача від 10.02.2020 року про відмову в виплаті компенсації за невикористані відпустки. (а.с. 22 - 23)
Із позовом про стягнення з Військової частини належних позивачу сум компенсації ОСОБА_1 звернувся 30.04.2020 року.  Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягшнення на його користь недоплачених сум компенсації  задоволено. 
Розрахунок із позивачем Військовою частиною проведено на підставі рішення суду 14.07.2020 року.
Отже, як видно з матеріалів справи позивач після звільнення не одразу звернувся до відповідача із вимогою щодо проведення повного розрахунку. Звернувшись до відповідача із вимогою про проведення розрахунку через 7 місяців після звільнення позивач не наводить суду поважних причин які призвели до такого тривалого зволікання. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку мали місце зволікання позивача щодо застосування заходів для стягнення з відповідача належних до виплати сум, вказане має бути враховано при проведенні розрахунку сум відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України. 
Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком № 100.  
Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також – Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Як видно із копії довідки Військової частини НОМЕР_1 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед звільненням становить 373.99 грн.. (а.с. 27)
Кількість робочих днів зі період з дня звільнення позивача зі служби по день проведення із ним остаточного розрахунку становить 284 дні.
Таким чином, загальна сума відшкодування за затримку проведення розрахунку становить 106  213.16 грн. Між тим враховуючи той факт, що з боку позивача мали місце зволікання (7 місяців) щодо своєчасного звернення за остаточним розрахунком при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування.
Зменшення відшкодування за несвоєчасне проведення розрахунку суд розраховує наступним чином: період зволікання звернення позивача до відповідача із вимогою щодо проведення повного розрахунку складає 158 робочих днів (за період з 27 травня 2019 року по 10.01.200 року),  відтак, сума коштів відшкодування у розмірі 59090.42 грн. (373.99 грн. х 158) є такою, що не може бути стягнута з відповідача, саме на цю суму суд зменшує розмір належного позивачеві відшкодування. 
Отже, на корсить ОСОБА_1 з відповідача необхідно стягнути  відшкодування за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні у вигляді середнього заробітку у розмірі 47122.74 грн. (106213.16 грн. - 59090.42 грн.).  
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (ст. 9 КАС України)
Суд апеляційної інстанції враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням необхідності зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути на користь останнього суму відшкодування у розмірі 47021.94 грн..  За таких обставин, вимоги позивача про покладення на відповідача обов`язку здійснити обрахування середнього заробітку самостійно задоволенню не підлягають. 
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в адміністративній справі №160/14356/20 – скасувати та прийняти нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток у розмірі 47122.74 грн. за час затримки розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 .
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай