П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14501/20	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому просив:
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року;
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 19 червня 2019 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, йому не було нараховані та виплачені грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, а також індексація грошового забезпечення. Оскільки відповідач відмовлявся від виплати такої компенсації, позивач був вимушений звернутися до суду з відповідними позовами. Рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня та від 09 жовтня 2020 року (справи №№ 420/7868/20, 420/7867/20) було, зокрема, зобов`язано відповідачів нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, а також індексацію грошового забезпечення.
20 листопада 2020 року вказана компенсація та індексація були перераховані на картковий рахунок позивача.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2019 року по 20.11.2020 року і таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єктів владних повноважень виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідачами, при звільненні ОСОБА_1 , не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення. І такий обов`язок суб`єкта владних повноважень передбачений статтею 117 КЗпП України.
Також судом було враховано, що з 01.01.2015 року Військова частина НОМЕР_2 була зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 та відповідно до цього Військова частина НОМЕР_1 відпрацьовує та надає всі фінансові розрахунки та в подальшому, на підставі виданого наказу командира Військової частини НОМЕР_2 , здійснює нарахування та виплату грошей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Обґрунтування апеляційної скарги складається з таких підстав.
По-перше, скаржник посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, згідно якого робить висновок, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України.

По-друге, на думку апелянта, положення КЗпП України на військовослужбовців не поширюються.

По-третє, скаржник вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, не визначив розмір середнього заробітку та помилився при встановленні періоду затримки розрахунку при звільненні. Пояснюючи це, скаржник посилається на те, що перший день затримки починається в перший день після звільнення з військової служби, тобто з 20 червня 2019 року, а не 19 червня 2019 року. Останнім днем затримки розрахунку при звільненні має бути день, що передує отриманню коштів позивачем, тобто 19 листопада 2020 року, а не 20 листопада 2020 року.

Далі, апелянт, з посиланням на висновки Верховного Суду, вказує на те, що, у випадку, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позову, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з сумою заборгованості, прийняти рішення щодо справедливого і пропорційного зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Останнє на чому зупинив свою увагу скаржник, це те, що позивач ніколи не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а тому остання не уповноважена приймати самостійні розпорядчі рішення щодо військовослужбовців, які ніколи не входили до списків її особового складу. Вказує на те, що Військова частина НОМЕР_1 лише реалізує накази командирів інших військових частин, у тому числі і Військової частини НОМЕР_2 .

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, з посиланням на правові висновки Верховного Суду у подібних цій справі правовідносин, зазначає про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Також позивач вказує на те, що в період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_2 перебував на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення, а тому вважає, що саме остання повинна виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника інформаційно-аналітичного відділу оперативного управління штабу Військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №118 від 19.06.2019 року, позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.
Водночас, до дня виключення позивача зі списку особового складу, Військова частина НОМЕР_1 не виплатила йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік та індексацію грошового забезпечення.
Це стало підставою для звернення у серпні 2020 року з відповідними позовами до суду.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року по справі №420/7868/20 було, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 19.06.2019 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 року по справі №420/7867/20, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_2 про нарахування індексації грошового забезпечення, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.
На виконання зазначених рішень, Військова частина НОМЕР_1 20 листопада 2020 року здійснила нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення на загальну суму 62  973,54 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.9).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, а тому доводи апелянта про зворотне, не приймаються до уваги.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 наполягає на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України. Роблячи такий висновок, апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року.

Досліджуючи такий довід апеляції, колегія суддів встановила таке.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у своєму рішенні Європейський суд з прав людини, у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

По-друге, відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, аналізуючи вказані положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що судом встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації та індексації по день фактичного розрахунку.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції повинен був вказати суму, яка має бути виплачена позивачу, як середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення. Крім того, є правильним зауваження апелянта, що суд першої інстанції помилився при встановленні періоду затримки розрахунку при звільненні.
Досліджуючи вказані доводи, колегія суддів виходить з такого.

З цього приводу існує усталена судова практика, що при вирішенні права особи на виплату середнього заробітку суд повинен вказати точну суму, яка належить до виплати.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 03.06.2021 року №294 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням – квітень-травень 2019 року складає 50  939,50 грн.
Середньоденний заробіток позивача становить 1  212,84 грн. (50  939,50 грн. поділити на 42 робочих дні).

Період затримки слід вважати з наступного дня з дати виключення позивача зі списків особового складу з 20 червня 2019 року до дати повного розрахунку (19 листопада 2020 року). У цей період було 357 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації становить 432  983,88 грн. (357 х 1  212,84 = 432  983,88).

Колегією суддів досліджено довідку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21.11.2020 року (а.с.9), відповідно до якої позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення на загальну суму 62  973,54 грн., що майже в сім раз є меншим ніж сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації та індексації (432  983,88 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (червень 2019 року), та зверненням до суду з позовами про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення (серпень 2020 року), що становить більше року.
Також необхідно врахувати співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення має становити 20  000 грн.

З приводу доводів скаржника, що позивач ніколи не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а тому остання не уповноважена приймати самостійні розпорядчі рішення щодо військовослужбовців, які ніколи не входили до списків її особового складу, колегія суддів зазначає таке.

Є правильним зауваження суду першої інстанції, що з 01.01.2015 року Військова частина НОМЕР_2 була зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 , а тому остання відпрацьовує та надає всі фінансові розрахунки та в подальшому, на підставі виданого наказу командира Військової частини НОМЕР_2 , здійснює нарахування та виплату грошей.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо неприйняття наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2019 року по 19.11.2020 року та зобов`язання прийняти такий наказ. Також необхідно зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , на підставі прийнятого Військовою частиною НОМЕР_2 наказу, виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 20  000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить скасувати з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Даним порушенням, на думку суду апеляційної інстанції, є неправильне тлумачення закону.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо неприйняття наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2019 року по 19.11.2020 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти наказ про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20  000 грн.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , на підставі прийнятого Військовою частиною НОМЕР_2 наказу, виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 20  000 (двадцять тисяч) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 18.06.2021 року.