Справа № 308/1867/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

         05 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Міца О.-Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Шпуганич Василь Петрович на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, ухваленого 28 лютого 2020 року головуючим суддею Данко В.Й. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, Служба у справах дітей Тячівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою перебували у шлюбі з 14.02.2015, наразі проживають окремо, сім`я фактично розпалася. У шлюбі в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час, син зареєстрований та проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що він як батько, доглядає і піклується про сина, водить у дитячий садок, займається його вихованням та розвитком. Окрім того, зазначає, що офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, належні умови проживання, спиртними напоями не зловживає, не палить, на обліках у психіатра чи нарколога не стоїть. Натомість, відповідачка на даний час, працевлаштована та проживає за кордоном в Словацькій Республіці, основну увагу приділяє роботі, фактично часу на догляд та виховання сина у неї немає. Мешкає в орендованій квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку та навчання дитини. З огляду на наведене, позивач вважає, що в інтересах сина буде кращим проживати з батьком, а не з матір`ю. У той же час, наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні її прав і обов`язків щодо їхньої дитини не має та готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 14.02.2015. Наразі шлюб розірваний за рішенням суду від 05.04.2019. При розірванні шлюбу питання визначення місця проживання спільної дитини не вирішувалося, а у позасудовому порядку - домовитися не вдається. Зауважує, що ОСОБА_2 навряд чи зможе виконувати свої обов`язки по вихованню і догляду за сином, забезпечення його всім необхідним, оскільки його заробітна плата складає 3720 грн./міс., він має обов`язок по сплаті аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу, зайнятий на роботі, окрім того разом з ним у помешканні проживають батьки та сестра. Посилаючись на вік дитини, біологічний зв`язок з матір`ю, та наявність матеріального забезпечення, ОСОБА_1 вважає, що найкращим в інтересах дитини буде залишити проживати сина з мамою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2020 року позов ОСОБА_2 , задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 в інтересах якої діє Шпуганич В.П. оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 . В обґрунтування скарги посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Судом взято до уваги висновок органу опіки та піклування від 14.02.2019 року який є неналежним та недопустимим доказом, оскільки вона про час та місце розгляд не повідомлялася. Суд не врахував, що позивач отримує мінімальну заробітну плату, має на утриманні ще одну дитину та сплачує аліменти. Окрім того, враховуючи постійну зайнятість позивача на роботі, у нього не має достатньо часу щоб приділяти увагу вихованню сина. Також ОСОБА_2 відмовлявся надавати їй для побачення дитину, внаслідок чого вона звернулася до поліції. Витяг з ЄРДР та висновок судово-медичної експертизи підтверджують нанесення ним апелянту тілесних ушкоджень. Вважає помилковим посилання суду на її намір вивезти дитину за кордон, оскільки при перетині вона не знала про анульований позивачем дозвіл на виїзд дитини за кордон. Вказує, що батько та його родичі систематично створюють перешкоди у спілкуванні та побаченні з дитиною. При вирішенні справи суд не врахував принцип статті 6 Декларації прав дитини, згідно якого малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не може розлучатися зі своєю матір`ю.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив у якому просить апеляційну інстанцію залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2015. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2019 у справі № 308/12730/18, шлюб між сторонами розірвано (а.с.53-55).

У шлюбі в подружжя народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.7).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 30.05.2016 по теперішній час (а.с.10).

Згідно з листом Біловарської сільської ради Тячівського району за вих. № 37/02-36 від 23.01.2019, реєстрація народження та місця проживання ОСОБА_3 , 2015 р.н., в Біловарській сільській раді не здійснювалася. Останній, на території сільської ради постійно не проживав (а.с.11).

Як встановлено судом із засвідчених належним чином перекладів зі словацької на українську мову Підтвердження від 29.10.2018 та Довідки від 05.08.2019, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почав відвідувати дитячий садок з 20.06.2018. Останній раз відвідував садок з 28.01.2019 до 31.01.2019. Від 01.02.2019 дитина дитсадок не відвідує (а.с.154-156).

Як слідує з довідки Закладу дошкільної освіти № 36 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області за вих. № 221 від 05.11.2018, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований з 24.10.2018 в молодшу групу Закладу дошкільної освіти № 36 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області (а.с.8).

Згідно з довідками-характеристиками на вихованця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданими Закладом дошкільної освіти № 36 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області за вих. №54 від 04.02.2019, № 237 від 04.09.2019, Результатами психологічного дослідження від 12.09.2019, ОСОБА_3 відвідує дошкільний заклад з жовтня 2018 року, розвиток дитини відповідає віковим нормам. Вихованням дитини займається батько ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_7 . Дитина завжди доглянута, охайна, забезпечена всім необхідним. Тато бере активну участь у житті закладу. За період перебування в садочку, мама жодного разу не приходила, не цікавилася дитиною (а.с.9).

Довідкою № 121, виданою Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги стверджується, що дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з народження опікується батько ОСОБА_2 , відвідує з ним дитячого лікаря без присутності матері дитини (а.с.99).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 має офіційне місце працевлаштування, постійний дохід, позитивно характеризується з місця роботи, на обліках у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується: довідками Приватного підприємства «Приватна охоронна агенція «УЖ» за вих. №4 від 04.02.2019, №01/01-19 від 09.01.2019, характеристикою директора ПП ПОА «УЖ» за вих. №5 від 04.02.2019, довідкою Закарпатського обласного наркологічного диспансеру за вих. № 312 від 15.04.19, довідкою Психоневрологічного диспансерного відділення Ужгородської міської поліклініки за вих. № 29 від 12.04.19 (а.с.14-16, 146).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає у будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 165506199 від 05.05.2019 (а.с.59, 60).

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 23.07.2019, умови проживання сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , відмінні, будинок облаштований всіма необхідними меблями та побутовою технікою, для виховання і розвитку дитини створені належні умови, зокрема для дитини є окрема кімната. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дитина). У вихованні дитини батькові допомагає його мати ОСОБА_7 , яка доводиться дитині бабусею (а.с.98).

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_2 має зобов`язання по сплаті аліментів на утримання своєї дитини від попереднього шлюбу, які належним чином виконує. Згідно з наданим Міським відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції за вих. №16-6856929 від 01.08.2019, заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_2 - відсутня (а.с.96).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.43), який на праві спільної сумісної власності належить її батькам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи та Довідкою Біловарської сільської ради Тячівського району за вих. №814/02-13 від 27.12.2018, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 156415388 від 15.02.2019 (а.с.56-58).

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 06.05.2019, у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , хороші умови проживання, у помешканні чисто та затишно, в наявності є вся необхідна побутова техніка та меблі. Для виховання та розвитку дитини створено належні умови, хлопчик має місце для ігор та відпочинку. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 (мати); ОСОБА_11 (брат); ОСОБА_12 (дядько), ОСОБА_9 (дідусь), ОСОБА_10 (бабуся). В родині хороші стосунки, панує повага, взаєморозуміння та підтримка (а.с.110).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 має офіційне місце працевлаштування та постійний дохід. Та як випливає із засвідченого належним чином перекладу зі словацької на українську мову Підтвердження роботодавця про укладення трудових відносин, аналогічних трудових відносин або інших трудових правових відносин працівника без постійного місця проживання на території Словацької Республіки від 26.10.2018, громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка тимчасово проживає за адресою (адреса на території СР): АДРЕСА_3 , уклала трудові відносини з MEDOMEX, s.r.o. з 19.09.2017. Величина ставки: 8 годин щодня, домовлена місячна заробітна плата 700 Євро. Трудовий контракт, як встановлено в судовому засіданні, продовжений до 2022 року (а.с.66, 67).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому за вих. №88/23-35 від 14.02.2019, розглянувши матеріали та заяву гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, прийшов до висновку, що враховуючи інтереси малолітньої дитини, доцільним буде визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою його місця проживання (а.с.19, 20).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання дитини з батьком якнайкраще відповідатиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною 6 статті 7 СК України, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Суд першої інстанції в повній мірі врахував зазначені приписи національного та міжнародного законодавства.

Так, суд вірно виходив з того, що сторони спору мають матеріальні можливості для виховання дитини. При цьому апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що дохід ОСОБА_2 є незначним, оскільки сама по собі та обставина, що його дохід є меншим ніж дохід ОСОБА_1 , не має вирішального значення у даному випадку. Питання щодо матеріальних можливостей батьків забезпечити належне виховання дитини слід розглядати виходячи з сукупності усіх обставин справи. Як встановлено у будинку позивача ОСОБА_2 створено всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 не матиме можливості належним чином виховувати дитини через постійну зайнятість на роботі є лише припущенням, яке нічим не підтверджено. Також недоречним є посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 сплачує аліменти на іншу дитини, оскільки як встановлено останній не має заборгованості по сплаті таких аліментів.

Відтак апеляційний суд відхиляє усі доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у ОСОБА_2 наочних умов (можливостей) для проживання та виховання дитини.

Також суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вік дитини та те, що дитина же протягом тривалого часу проживає за адресою АДРЕСА_1  разом з батьком і саме з цим місцем пов`язується її зв`язок з сім`єю. Тоді як  АДРЕСА_2 не являється для малолітнього ОСОБА_3 звичним місцем проживання і знаходження у звичній для себе середі перебування. А тому, розлучення дитини з постійним місцем проживання та зміна звичного для себе оточення може спричинити дитині психологічний дискомфорт, що не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Судом першої інстанції враховано і прояв більшої прихильності дитини до батька у їх стосунках (наявне відео на компакт-диску DVD+RW), що свідчить про наявність сприйняття дитиною свого батька на побутовому та психоемоційному рівні, Т.1, а.с. 165.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Так, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . Водночас вказаний будинок належить на праві власності батькам ОСОБА_1 , і такий є лише місцем реєстрації (прописки) апелянта, та аж ніяк не являється її постійним місцем проживання. Тоді як судом встановлено, що ОСОБА_1 наразі тривалий час працює і проживає на території АДРЕСА_3 і на території України перебуває лише періодично. Отже, будинок у якому  ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дитини, не є її постійним місцем проживання, та у такому будинку вона буває лише періодично. А звідси, відсутні підстави вважати, що при проживанні дитини у такому будинку їй буде забезпечено належне виховання зі сторони матері. У такому випадку дитина буде позбавлена значною мірою як батьківської так і материнської уваги та виховання, що не відповідатиме її якнайкращим інтересам.

Апеляційний суд зазначає також те, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, не відповідає позиції Ради Європи та не випливає з Конвенції про права дитини або прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так-як в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідатиме інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. У своїй Постанові №2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписують жінкам і чоловікам у сім`ї як відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Та в світлі актуальної судової практики дискримінаційне ставлення та приниження ролі батька є неприпустимим та суперечить законодавству України. 

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме її проживання саме з батьком. Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду не спростовують.

З приводу інших доводів апеляції апеляційний суд зазначає наступне.

Так, щодо висновку органу опіки та піклування, то такий містить інформацію щодо предмету доказування і отриманий у встановленому законодавством порядку, а отже є належним та допустимим доказом. Твердження апелянта про протилежне є помилковим. Та обставина, що висновок складено за відсутності ОСОБА_1 не робить такий доказ неналежним та недопустимим. Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має лише рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Відтак, відсутність апелянта на засіданні органу опіки та піклування жодним чином не позбавляла її можливості надати відповідні докази та пояснення щодо предмету спору безпосередньо до суду. Однак, як уже було вищезазначено, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про обґрунтованість висновку органу опіки та піклування стосовно визначення місця проживання дитини. Отже, складання такого висновку за відсутності апелянта не вплинуло на його правильність та відповідно не є підставою для його неврахування судом першої інстанції в силу того, що орган опіки та піклування при цьому виходив лише з інтересів малолітньої дитини, а не батьків.

Також апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на спричинення їй позивачем тілесних ушкоджень, оскільки саме по собі внесення відомостей до ЄРДР та висновок судово-медичної експертизи не свідчить про спричинення таких ушкоджень саме ОСОБА_2 . Матеріали справи не містять жодних відомостей про проведення у відповідному кримінальному провадженню якихось інших слідчих дій, зокрема щодо повідомлення ОСОБА_2 про підозру, а отже, такі твердження є недоведеними.

З приводу посилання апелянта на створення їй позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною, яке за її твердженням мало місце 05.04.2019 року, то як вірно зазначив суд першої інстанції такі дії батька можуть бути предметом окремого судового розгляду, та не мають якогось самостійного правового значення для правильного вирішення даного спору.

Щодо посилання апелянта на ст. 6 Декларації прав дитини, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 

Велика Палата ВС зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Отже, посилання апелянта на ст. 6 Декларації прав дитини є недоречним.

За загальним правилом ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно відповіді ГУ ДМС України в Закарпатській області від 04.03.2019 року № 31.8/2645, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована 28.10.2015 року по місцю проживання в АДРЕСА_1, Т.1, а.с. 31 . Зазначена адреса місця реєстрації вказана ОСОБА_1 і в Довіреності, яку видала 02.11.2018 року адвокату Шпуганич В.П. для здійснення захисту її інтересів у судах, Т.1, а.с. 45.

Виходячи із зазначеного, ОСОБА_2 і пред`явив первісний позов до ОСОБА_1 до Ужгородського міськрайонного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

А ч. 6 ст. 30 ЦПК України передбачено, що зустрічний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, незалежно від їх підсудності пред`являються в суді за місцем розгляду первісного позову. Це правило не застосовується, коли відповідно до інших визначених у цій статті правил виключної підсудності такий позов має розглядатися іншим судом, ніж тим, що розглядає первісний позов.

На виконання даної процесуальної норми ОСОБА_1  подала зустрічний позов до  ОСОБА_2 до Ужгородського міськрайонного суду, хоча при цьому зазначила зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .

Стосовно змісту довідки №814/02-13 від 27.12.2018 року щодо проживання  ОСОБА_1  в АДРЕСА_2 то така викликає у колегії суддів сумнів з приводу достовірності (ст. 79 ЦПК України) такого доказу, так-як не містить посилання, коли було здійснено реєстрацію проживання за даною адресою з огляду на ту обставину, що з 28.10.2015 року значиться проживаючою в АДРЕСА_5 .

Розгляд справи, який було призначено на 30.01.2020 року та 28.02.2020 року проведено судом у відсутності сторін, але при цьому як ОСОБА_1 , так і її адвокат Шпуганич В.П. були повідомлені особисто під розписку про з`явлення до міськрайонного суду, Т.1, а.с. 192, 193. А 31.01.2020 року представник ОСОБА_1 в особі адвоката Шпуганич В.П. подав міськрайонному суду заяву про здійснення подальшого розгляду справи у відсутності ОСОБА_1 та її представника/адвоката Шпуганича В.П., Т.1, а.с. 200.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що  ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Шпуганич В.П. в апеляційній скарзі не покликались на такі доводи як порушення норм процесуального права, що стосуються правил підсудності з пред`явлення позову та розгляду справи за неналежного повідомлення учасника справи.  

Посилання адвокатів Васильчук Л.Б. і Фасулакі П.Є., які представляють інтереси ОСОБА_1 на ту обставину, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем, має заборгованість по аліментам на дитину від іншого шлюбу, що вже не працює, а відповідно і не може матеріально забезпечувати малолітнього сина є на думку колегії суддів лише припущенням яке в силу вимог ст. 81 ЦПК України не доведено належними, допустимими та достовірними доказами. А тому, такі доводи і не можуть містити будь-якого доказового значення в силу їх припущення. 

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з встановленого та керуючись вимогами  статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Шпуганич Василь Петрович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: