Постанова
Іменем України 
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/17912/17
провадження № 61-5135св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
позивач - Департамент патрульної поліції, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позовну заяву мотивовано тим, що 23 березня 2016 року на просп. Миколи Бажана у м. Києві ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вибрав безпечну швидкість та не врахував дорожню обстановку, в результаті чого здійснив наїзд на службовий автомобіль Департаменту патрульної поліції «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що спричинило пошкодження транспортних засобів та тілесні ушкодження інспектору патрульної служби МВС України Кордонській О. В. Вина ОСОБА_1 у вказаній ДТП встановлена постановою Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року у справі № 753/7296/16. 
 
Департамент патрульної поліції уклав з ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» договір про надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобілів «Тойота Пріус». 
 
На момент указаної ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «СК «Українська страхова група», яке перерахувало на розрахунковий рахунок ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика в розмірі 50 000,00 грн.
 
На підставі акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 серпня 2017 року Департамент патрульної поліції сплатив на рахунок ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» 99 370,00 грн. Указана сума становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яку повинен відшкодувати відповідач.
 
З урахуванням викладеного, Департамент патрульної поліції просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь 99 370,00 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року позов Департаменту патрульної поліції задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції 99 370,00 грн на відшкодування майнової шкоди.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку експертного дослідження від 19 травня 2017 року № 19/12-3/4 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у результаті ДТП складає 196 999,06 грн, а реальна вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля склала 149 370,00 грн, з яких 50 000,00 грн було відшкодовано ПрАТ «Українська страхова група», а 99 370,00 грн - сплачено позивачем. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції різниці між фактичним розміром шкоди у сумі 149 370,00 грн і страховою виплатою у сумі 50 000,00 грн, що становить 99 370,00 грн., відповідно до статей 999, 1187, 1188, 1192 ЦК України.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року залишено без задоволення з огляду на відсутність підстав для скасування заочного рішення, передбачених частиною першою статті 228 ЦПК України.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, а також в частині розподілу судових витрат змінено. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 49 370,00 грн та судовий збір у розмірі 794,93 грн.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цій справі, в якій просив зобов`язати Департамент патрульної поліції після відшкодування ним (відповідачем) заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що вимога  ОСОБА_1  про зобов`язання Департаменту патрульної поліції після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача, не була предметом розгляду ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. У зв`язку з цим Департамент патрульної служби поліції не висловлював своє позиції щодо такої передачі. 
З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, апеляційний суд не мав правових підстав для вирішення питання про зобов`язання позивача після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати останньому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України, для ухвалення додаткового рішення у справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що як у заяві про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року, так і під час її розгляду судом  ОСОБА_1 порушував питання про зобов`язання Департаменту патрульної поліції після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача. Апеляційний суд не врахував обставини цієї справи та не надав правову оцінку доводам відповідача, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦПК України.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подавав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року і витребувано із Дарницького районного суду м. Києва цивільну справу № 753/17912/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
23 березня 2016 року на просп. Миколи Бажана у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить Департаменту патрульної поліції, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а також інспектору патрульної служби МВС України ОСОБА_2 спричинено тілесні ушкодження.
 
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, яка мала місце 23 березня 2016 року на просп. Миколи Бажана у м. Києві, та його притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
 
Відповідно до висновку експертного дослідження від 19 травня 2017 року № 19/12-3/4, складеного судовим експертом науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Стирук А. І., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у результаті ДТП складає 196 999,06 грн.
 
23 травня 2017 року між Департаментом патрульної поліції і ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» було укладено договір № 328 про надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобілів «Тойота Пріус» (а. с. 53-59).
 
Встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Українська страхова група» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, встановлено у розмірі 50 000,00 грн.
 
ПрАТ «СК «Українська страхова група» визнало вказану ДТП страховим випадком та перерахувало страхове відшкодування у сумі 50 000,00 грн на рахунок ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» як виконавця послуг з технічного обслуговування і ремонту належного Департаменту патрульної поліції автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується випискою по рахунку ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» (а. с. 42).
 
Згідно з актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 серпня 2017 року № 448, складеним між Департаментом патрульної поліції (замовник) та ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» (виконавець), ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» виконало роботи з ремонту автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість яких та списаних деталей і матеріалів разом з ПДВ становить 99 370,00 грн (а. с. 50).
 
31 серпня 2017 року ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» надало Департаменту патрульної поліції рахунок-фактуру від 31 серпня 2017 року № 466 на суму 99 370,00 грн за виконання робіт з ремонту автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 51).
 
Встановлено, що 05 вересня 2017 року Департаментом патрульної поліції перераховано на рахунок ТОВ «СВ КАР ТРЕЙД» 99 370,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 05 вересня 2017 року № 4991 (а. с. 52).

2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», відповідно до якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Відповідно до статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
 
За змістом положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини першої, частин другої-четвертої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
 
В ухвалі від 24 лютого 2020 року апеляційний суд обґрунтував відмову в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішенняу справі тим, що його вимога про зобов`язання Департаменту патрульної поліції після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача, не була предметом розгляду ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. Тому, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, апеляційний суд не мав правових підстав, визначених частиною першою статті 270 ЦПК України, для ухвалення додаткового рішення суду.
 
Колегія суддів з таким висновком апеляційного суду погоджується.
 
Так, у заяві про перегляд заочного рішення, а також в апеляційній скарзі на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від  09  серпня 2018 року ОСОБА_1 зазначав про те, що судом не вирішено питання про зобов`язання Департаменту патрульної поліції після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача (а. с. 108-109, 143-147). 
 
При цьому ОСОБА_1 посилався на роз`яснення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди». 
 
У абзаці 2 пункту 14 указаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено судам, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
 
Апеляційний суд встановив, що ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду, під час звернення із апеляційною скаргою на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від  09  серпня 2018 року, ОСОБА_1 заяву про вирішення питання щодо зобов`язання позивача після відшкодування ним заподіяної шкоди, передати йому пошкодженні деталі, не подавав. Про це зазначено у постанові Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, винесеній за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від  09  серпня 2018 року.
 
Тобто, вимога відповідача про зобов`язання позивача після відшкодування відповідачем заподіяної шкоди передати йому деталі, що підлягали заміні в пошкодженому автомобілі позивача, не була предметом розгляду ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. 
 
Апеляційний суд, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) та положення частини першої статті 367 ЦПК України, обґрунтовано зазначив, що відповідач порушив питання щодо вирішення нової матеріально-правової вимоги вже після вирішення спору по суті та відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо вказаного питання.
 
Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Г. В. Коломієць 

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк