ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2021 року 
в адміністративній справі № 9901/224/20 (провадження № 11-441заі20) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання неправомірним та скасування рішення
Короткий виклад історії справи
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просиввизнатинеправомірним та скасувати рішення ВРП від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» (далі - рішення ВРП, спірне рішення).
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що в основу оскаржуваного рішення ВРП було покладено рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, яке прийняте з порушенням чинного на той час законодавства та не відповідає принципу незалежності суддів. Ці обставини, на думку позивача, встановлені у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» та постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року. Отже, приймаючи спірне рішення, ВРП посилалася на нікчемний з точки зору права акт, який не може впливати на права позивача.
Також позивач зазначив, що ВРП не є судом, установленим законом, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), що випливає з положень пунктів 24, 25 рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Цей висновок позивач мотивує тим, що норми Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) у частині підстав і порядку прийняття рішення про звільнення судді з посади не мають зворотної дії в часі та не можуть застосовуватися до подій, які мали місце у 2008-2011 роках. До того ж указаним Законом не передбачено порядку прийняття ВРП рішення про звільнення судді з посади після попереднього розгляду цього ж питання ВРЮ.
На переконання позивача, відповідач в оскаржуваному рішенні не обґрунтував питання про застосування строків притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, зважаючи на те, що відповідні події мали місце ще у 2008-2011 роках.
У відзиві ВРП заперечила проти позову, просила відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що вичерпний перелік підстав для скасування рішення відповідача про звільнення судді з посади визначений частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII, однак жодна із них не є правовою підставою позову.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 7 грудня 2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що саме з прийняттям ВРЮ рішення від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, яке судом не переглядалося, ВРЮ встановила обставини, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності. Указане рішення ВРЮ є чинним та потребувало реалізації, а отже, відповідач правомірно ухвалив спірне рішення в порядку, визначеному пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VІІІ. Під час судового перегляду не встановлено визначених частиною другою статті 57 Закону № 1798-VІІІ правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення ВРП.
ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу на зазначене судове рішення, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушує питання про скасування та ухвалення нового рішення - про задоволення його позовних вимог.
Позивач не погоджувався з висновком суду першої інстанції про те, що ВРП, приймаючи спірне рішення, фактично реалізувала накладене на нього рішенням ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 дисциплінарне стягнення, а тому за своєю суттю спірне рішення не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. На думку скаржника, такі висновки не відповідають основоположним принципам міжнародно-правової відповідальності, вимогам про відновлення порушеного права ОСОБА_1 на справедливий суд та актам законодавства України, які встановлюють процедуру дисциплінарного провадження щодо судді та притягнення його до дисциплінарної відповідальності впродовж трьох років з моменту вчинення відповідного проступку.
Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав про те, що рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про внесення подання про звільнення його з посади судді за порушення присяги судді було розглянуто Верховною Радою України. Прийнята нею за результатами цього розгляду Постанова № 4640-IV про звільнення позивача з посади судді була скасована судом лише 19 березня 2018 року. Отже, станом на час набрання 30 вересня 2016 року чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» зазначена Постанова парламенту була чинною, а процес звільнення судді ОСОБА_1 завершеним. З огляду на це ВРП не могла розглядати подання ВРЮ в порядку, передбаченому пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VІІІ. Позивач вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що скасування судом Постанови ВРУ № 4640-IVозначає, що рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 фактично залишилося без реалізації. На його переконання, у такому випадку має бути застосована процедура, визначена частиною третьою статті 52 Закону № 1798-VІІІ, за якою у разі скасування рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Натомість положення пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VІІІ до спірних правовідносин не застосовуються.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду першої інстанції
Указом Президента України від 30 вересня 1999 року № 1246/99 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області строком на п`ять років.
Постановою Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 21 квітня 2005 року № 2553-IV ОСОБА_1 обраний суддею Генічеського районного суду Херсонської області безстроково.
Рішенням від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 ВРЮ внесено подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порущення присяги.
20 лютого 2012 року ВРЮ за № 10/0/12-12 внесла до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги судді.
Постановою ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-VІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді на піставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.
25 квітня 2012 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРУ, у якому просив: визнати незаконними дії ВРУ при розгляді подання ВРЮ від 24 січня 2012 року про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги та незаконною Постанову ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV «Про звільнення судді».
Вищий адміністративний суд України постановою від 20 вересня 2012 року відмовив у задоволенні позову про визнання незаконними дій ВРУ при розгляді подання ВРЮ та незаконною Постанови ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що розгляд подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України на пленарному засіданні ВРУ 12 квітня 2012 року провадився з дотриманням положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (тут і далі - у редакції, чинній на на час прийняття ВРЮ рішення від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12; далі - Закон № 2453-VІ) та Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VІ. Послався суд і на те, що ВРУ не наділена повноваженнями перевіряти відомості, викладені у поданні ВРЮ.
Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву проти України, у якій скаржився:
- за статтею 6 Конвенції, посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду;
- за статтею 8 Конвенції, посилаючись на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту ЄСПЛ.
19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 242/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; положення статті 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
Рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
У зв`язку із прийняттям ЄСПЛ зазначеного рішення, позивач на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС) подав до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року.
У заяві про перегляд рішення суду ОСОБА_1 порушував питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року та ухвалення нового рішення, яким просив визнати незаконною Постанову № 4640-IV та неправомірними дії ВРУ при розгляді подання ВРЮ. Посилався на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, а саме статей 6 і 8 Конвенції. Зокрема, вказував на рішення ЄСПЛ «Куликов та інші проти України».
Постановою Верховного Суду України від 3 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , Верховний Суд України виходив з того, що згідно із визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень ЄСПЛ, а також враховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 березня 2018 року визнав протиправною та скасував Постанову ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді.
При цьому рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги» не визнано протиправним і не скасовано.
2 вересня 2019 року ВРУ листом № 04-26/12-1(149357) надіслала ВРП копію подання ВРЮ від 20 лютого 2012 року № 10/0/12-12 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області.
Згідно з повторним протоколом автоматизованого розподілу справи 
№ 650/0/10-18 між членами ВРП від 16 травня 2019 року доповідачем щодо подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги визначено члена ВРП ОСОБА_2 .
Рішенням ВРП від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спірне рішення ВРП ухвалила за результатами розгляду матеріалів подання ВРЮ про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 .
На час прийняття цього рішення наявність передбачених законом підстав звільнення позивача з посади судді було встановлено у визначеному законом порядку, а саме рішенням ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги.
У зазначеному рішенні ВРЮ констатувала порушення ОСОБА_1 присяги судді з підстав, що суддя, зокрема: не дотримував вимоги законодавства, положення етики поведінки судді, що призвело до порушення права громадян на своєчасний та якісний розгляд справ; вибірково приймав справи до розгляду, цивільні та адміністративні, розподілені автоматизованою системою документообігу, повернення суддею до канцелярії суду разом із заявами про самовідвід; неодноразово допускав зневажливе ставлення до суддів та працівників Генічеського районного суду Херсонської області; безпідставно не приймав справи до розгляду та самоусунувся від роботи, йдучи самовільно у відпустки, чим значно збільшив навантаження інших суддів Генічеського районного суду Херсонської області. Такі дії судді ОСОБА_1 свідчать про пряме нехтування професійними обов`язками судді, порочать звання судді та завдають шкоди авторитету судової влади.
Зазначене рішення ВРЮ за наслідками судового розгляду не скасоване і є чинним.
Оскільки характер наслідків, передбачених законом для подібних порушень, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не змінився, ВРП, ухвалюючи спірне рішення, обґрунтовано послалася на пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України, статтю 115 Закону № 1402-VІІІ як визначену законом підставу звільнення позивача з посади судді.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що з 30 вересня 2016 року єдиним органом, наділеним повноваженнями вирішувати питання про звільнення судді, є ВРП, відповідач правомірно розглянув подання ВРЮ на підставі пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VІІІ і ухвалив рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Надаючи оцінку доводам скаржника щодо порушення відповідачем строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а також неврахування при прийнятті оскаржуваного рішення позитивної характеристики позивача та інших обставин, які його характеризують, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спірне рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі, адже саме з прийняттям рішення від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі № 9901/224/20немає підстав установлювати порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо позивача з боку ВРП. Ця стаття Конвенції не гарантує можливості у справі про оскарження рішення ВРП щодо звільнення позивача з посади доводити незаконність рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про внесення подання про звільнення з посади судді. Велика Палата Верховного Суду не може виправляти допущені позивачем процесуальні помилки та підміняти той суд, до якого позивач звертався з позовом про оскарження рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 і судові рішення якого на підставі рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» не були переглянуті.
З урахуванням викладеного більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважають неможливим під час розгляду цієї справи надати окрему оцінку законності рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12. До того ж, як зазначено вище, за результатами розгляду подання ВРЮ відповідач як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування перевірив доводи ОСОБА_1 щодо фактів, які лягли в основу висновку про порушення ним присяги судді, та підсумував, що ці доводи не спростовують правильності установлених ВРЮ фактичних обставин.
Оцінюючи в межах наведених в апеляційній скарзі доводів та вимог висновки суду першої інстанції та установлені під час вирішення спору обставини, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду погодилася з висновками суду про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача.
Підстави та мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Ураховуючи висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні «Куликов та інші проти України» від 19 січня 2017 року, зокрема щодо ОСОБА_1 , про порушення органами, які приймали рішення про звільнення позивача з посади судді, принципів незалежності та неупередженості, що саме по собі виключало можливість прийняття щодо нього законного та обґрунтованого рішення, слід зазначити, що цей факт беззаперечно вказує на наявність достатніх підстав для задоволення його позовних вимог в частині визнання незаконною оскаржуваної Постанови ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV.
При цьому ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України», відхиляючи скарги заявників щодо необхідності вжиття заходів загального характеру для реформування системи дисциплінарної відповідальності суддів в Україні, зазначив, що відповідно до його вказівки на вжиття заходів загального характеру у справі «Олександр Волков проти України» немає необхідності робити аналогічну вказівку у цій справі. Тобто ЄСПЛ вказав на те, що ця справа свідчить про серйозні системні проблеми функціонування судової влади в Україні. Зокрема, встановлені у справі порушення наводять на думку, що система судової дисципліни в Україні не є організованою належним чином, і вона не забезпечує достатнє відділення судової влади від інших гілок державної влади. Більше того, вона не надає достатніх гарантій проти зловживань та неправильного застосування дисциплінарних заходів, що шкодить незалежності судової влади, в той час як остання є однією з найважливіших цінностей, які підтримують ефективність демократій. Тому Суд вважає необхідним наголосити, що Україна повинна негайно запровадити у своїй правовій системі загальні реформи, на які було вказано вище. При цьому органи влади України повинні належним чином враховувати це рішення, відповідну практику Суду і відповідні рекомендації, резолюції та рішення Комітету міністрів (пункти 199, 201 рішення у справі «Олександр Волков проти України»).
Уряд зазначив, що з метою реформування системи дисциплінарної відповідальності суддів в Україні було вжито значних законодавчих заходів. Уряд стверджував, що після подій, які відбулися у лютому 2014 року і призвели до надзвичайної зміни в державній владі в Україні, відбулась позитивна тенденція у напрямі захисту прав людини, зокрема прав суддів. Як приклад Уряд навів справу п. Ковзеля (заява № 35336/11), якого було поновлено на посаді. Таким чином, Уряд стверджував, що може самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру.
Щодо вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників на посадах, у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що відновлення національного провадження не було належним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у тій справі дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції, і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді. Суд зазначає, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції Українита законів України, а також інституційні зміни. У зв`язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхиляє відповідне прохання.
Тобто, з огляду на триваючу повномасштабну судову реформу та доводи Уряду про позитивні тенденції у напрямі захисту прав людини, зокрема прав суддів, та про здатність самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру, зокрема шляхом поновлення суддів на посадах, ЄСПЛ вирішивне дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України», щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхилив відповідне прохання. Таким чином, оскільки оцінити ефективність відновлення національного провадження на час розгляду справи Судом неможливо, але принаймні на перший погляд немає підстав вважати, що відновлення національних проваджень буде даремним і безрезультатним, ЄСПЛ не застосував заходи індивідуального характеру, на відміну від справи «Олександр Волков проти України», де чинна на той час ситуація не залишала реального вибору щодо індивідуальних заходів, яких слід ужити, щоб виправити порушення конвенційних прав заявника, та в якій Суд безпосередньо зобов`язав державу забезпечити якнайшвидше поновлення заявника на посаді судді.
Натомість після набуття статусу остаточного рішенням ЄСПЛ, яке було постановлено за заявами, в яких стверджувалось про порушення прав позивачів, гарантованих статтями 6 та 8 Конвенції, внаслідок їх звільнень з посади суддів та про безрезультатність оскарження таких звільнень у судах (що й було констатовано Судом), ОСОБА_1 повторно піддано дисциплінарному провадженню у виді звільнення, незважаючи на встановлені Судом порушення, з тих самих підстав та за аналогічних обставин, що підриває довіру до ефективності такого способу поновлення порушених прав, як відновлення національного провадження, та піддає сумніву твердження Уряду про можливість самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру.
Судами встановлено, що підставою для застосування щодо позивача дисциплінарного стягнення та прийняття рішення про його звільнення з посади судді стали дії, вчинені протягом 2008-2011 років. Тобто дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивача з посади судді, були вчинені ним у 2008-2011 роках, а рішення про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалено ВРП у липні 2020 року. 
Норми Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги. 
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
За приписами частини четвертої статті 96 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній редакціїдисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
У частині одинадцятій статті 109 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час прийняття ВРП спірного рішення від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20, закріплено аналогічну норму, згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
Тобто на час повторного застосування ВРПдисциплінарного стягнення до позивача на підставі цього спірного рішення діяв присічний трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення проступку.
Відповідач в силу положень статті 58 Конституції України повинен був застосувати трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки його застосування є заходом, який покращує становище судді порівняно з нормою, яка діяла на час вчинення суддею ОСОБА_1 дій, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення його з посади судді, і не встановлювала строк для вирішення питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17 (провадження № 11-2сап18), від 1 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (провадження № 11-635сапс18), від 24 січня 2019 року у справі № 800/156/16 (провадження № 11-627сапс18).
Строк, протягом якого до судді може бути застосовано дисциплінарне стягнення, відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності та в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання щодо застосування такого стягнення.
Зі змісту оскаржуваного рішення ВРП від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 вбачається, що дисциплінарне стягнення щодо позивача застосовано після спливу передбаченого законом строку за проступки, вчинені ним у 2008-2011 роках, однак рішення відповідача не містить відповідних мотивів.
З урахуванням зазначеного вважаємо рішення ВРП від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 необґрунтованим та протиправним, тому Велика Палата Верховного Суду, керуючись статтями 315 та 317 КАС, мала б скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким оскаржуване рішення ВРП визнати протиправним та скасувати. 
Висновки
З огляду на викладене вважаємо, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 грудня 2020 року необхідно було скасувати й ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Судді Великої Палати Верховного Суду:                                       О. Б. Прокопенко
 
       В. В. Британчук
 
       Ж. М. Єленіна