Дата документу 19.05.2021 Справа № 332/2206/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 332/2206/18 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/295/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів, витрачених на перепланування, реконструкцію будинку та господарських будівель і споруд,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом, який в подальшому було уточнено. 

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що він фактично з 1996 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1 в якості чоловіка ОСОБА_4 , а з 2007 року був зареєстрований за зазначеною адресою. З 2002 року за згодою та домовленістю з ОСОБА_1 він із дружиною зробили значні прибудови та переобладнання частини домоволодіння, яке перебуває у власності ОСОБА_1 . 
Так, у 2002 році над гаражем почалося будівництво другого поверху, для проживання його родини. Будівництво та ремонтні роботи тривали протягом 6 років, а обшивка фасаду будинку тривала з листопада 2007 року по 2011 рік. У 2014 році було проведено повне перепланування коридору в будинку на першому поверсі. На перепланування, реконструкцію, прибудову та оздоблювальні роботи будинку та господарських будівель і споруд він вклав кошти, отримані в якості спадку, після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із тим, що відповідач звернувся до суду із вимогою про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , він, в свою чергу, вимушений звернутися із даним позовом. 

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вартість витрат на переобладнання, реконструкцію, оздоблювальні роботи частини будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 356488,68 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість витрат, витрачених на перепланування, реконструкцію, оздоблювальні роботи частини будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 356 488 гривень 68 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5 та його адвоката Рибалку О.Р., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Будовську Н.В., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно та за Відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_6 є власником 27/50 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8, 29-31).
Згідно квитанцій за послуги БТІ та за оформлення самовільних прибудов було сплачено 101,37 грн., 331,89 грн., 29.16 грн., 280,16 грн. Платник ОСОБА_1 (а.с. 9-10).

З договору купівлі-продажу від 03.11.2004р. слідує, що ПП ОСОБА_7 (виконавець) зобов`язується передати ОСОБА_2 у власність металопластикові вікна, а також виконати додаткові послуги згідно додатку 2. Загальна вартість продукції складає 1600 грн. (а.с. 11-12). За додатковими умовами (Додаток 2 ) доставка товару здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 , за якою виконується демонтаж дерев`яних конструкцій та монтаж вікон протягом 5 днів з моменту доставки (а.с. 13).
З договорів № 41 від 11.01.2005р. та 68 від 30.05.2005р. вбачається, що було виготовлено та доставлено за адресою: АДРЕСА_2 віконні та дверні системи на суму 1450 грн. та 3470 грн. Замовник: ОСОБА_2 (а.с. 14,15).
Із наданих суду документів: рахунків-фактур, розрахункових накладних, товарних чеків та інших товарно-касових документів (а.с. 16-28) вбачається, що з 2004р. по 2009р. придбавалися товари для будівництва, меблі та вікна. Деякі з документів містять прізвище замовника - ОСОБА_2 , а в деяких зазначена адреса доставки – АДРЕСА_3 .

Позивачем суду надано договір купівлі-продажу будинку від 09.11.2007р., який належав його матері ОСОБА_8 (а.с.75-78,80-82). Як пояснили позивач та свідок ОСОБА_9 , після продажу цього будинку отримані від його продажу ОСОБА_10 грошові кошти ним витрачені на реконструкцію будинку ОСОБА_11 .

Суд вважав, що позивачем доведено наявність грошових коштів від продажу будинку та офіційного доходу за місцем роботи в період перепланування будинку з 2002 по 2018рр. Натомість, суд встановив, що відповідач ОСОБА_11 з 2004 звільнився з роботи і не працював, офіційних доходів не мав. Указані обставини суд поклав в основу свого висновку про те, що відповідач не мав коштів на перепланування будинку, але враховуючи покази свідків, брав участь у будівництві будинку власним фізичним трудом, що свідчить про його згоду на перепланування цього будинку за рахунок позивача. 

Згідно висновку експерта № 2449 від 13.02.2019р., дослідженням встановлено, що під час перепланування та реконструкції будинку літера «б», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , проведених з січня 2002р. по жовтень 2018р., відбулася зміна ринкової вартості житлового будинку. Так, ринкова вартість будинку збільшилась внаслідок проведеної реконструкції на 356488, 68 грн. (а.с. 117-132).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції вважав доведеними обставини здійснення реконструкції будинку та господарських споруд за рахунок суто позивача, а розмір його вкладень – висновком експерта № 2449 від 13.02.2019р., тому задовольнив уточнений після проведення експертизи позов, стягнувши визначну експертом суму в розмірі 256 488,68 грн., на яку збільшилась вартість частки відповідача у домоволодінні. 

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на помилковості таких висновків суду, оскільки вимоги позивачем недоведені зібраними у справі доказами.

Перевіривши вказані доводи, колегія дійшла наступного.
З наданих у пункті  4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року роз`ясень слідує, що інші особи, які приймали
участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власнос-
ті, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали 
не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов`язок.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 вселив ОСОБА_2 у свою частину будинковолодіння як чоловіка своєї дочки – ОСОБА_9 разом із членами його сім`ї.Тобто фактично між сторонами відбулись правовідносини з найму житлового приміщення. 
З пояснень сторін в ході розгляду справи слідує, що саме у частині будинку, у яку вселилась сім`я позивача, здійснювались будівельні та оздоблювальні роботи для покращення умов її проживання.
При цьому, будь-яких договорів між власником цієї частки ОСОБА_1 та зятем ОСОБА_2 з приводу вкладення коштів у будівництво та розподілу створених наслідків не укладалось. Обидві сторони приймали участь у переплануванні та оздоблюванні приміщень другого поверху, який займала сім`я ОСОБА_2 , своєю працею.
У позовній заяви ОСОБА_2 зазначав, що за згодою та домовленістю з ОСОБА_1 з 2002р. по 2018рр. здійснював переобладнання з метою облаштування більш комфортних та зручних умов проживання його сім`ї.

Отже, за погодженням із власником будинку та за його участі відбулось перепланування та оздоблення другого поверху будинку над гаражем для проживання сім`ї позивача силами та коштами сторін у справі, без визначення питання про розмір вкладень кожної із сторін, та без узгодження умов подальшого відшкодування власником тих коштів, які були вкладені наймачем. 

Кожна сторона вказувала, що приймала участь у цьому своїми коштами. Так, ОСОБА_2 вказував, що мав постійний дохід від праці за основним місцем роботи та грошові надходження від продажу спадкового майна. ОСОБА_1 вказував, що з 2004р. доходу не мав, але мав заощадження та вже придбані будівельні матеріали. 

Суд першої інстанції надав перевагу поясненням ОСОБА_2 , встановивши на підставі зібраних у справі доказів, що саме за його рахунок відбулось збільшення вартості будинковолодіння на 356 488 грн.

Однак до таких висновків суд першої інстанції дійшов без ретельного дослідження змісту кожного документу, що складала доказову базу позивача, а також без чіткого розуміння природи визначеної експертом суми збільшення вартості будинковолодіння, яку суд помилково ідентифікував як особисті капіталовкладення позивача.

Представник позивача ОСОБА_2 в ході апеляційного розгляду справи підтвердила, що будь-якого договору між сторонами у справі з приводу оплатності послуг позивача щодо перепланування та оздоблення другого поверху будинку не укладалось. Ці роботи виконувались обопільною працею сторін для поліпшення умов проживання сім`ї ОСОБА_2 як наймача житлових приміщень, належних ОСОБА_1 .. Але наголошувала, що всі переобладнання та оздоблення відбувались за рахунок коштів позивача.

ОСОБА_1 стверджував, що саме він вкладав кошти у будівельні матеріали, а позивач в подальшому присвоїв собі підтвердні документи, надавши їх суду, який зробив висновок на їх підставі про те, що саме ОСОБА_2 оплачувалось перепланування та оздоблення житлових приміщень другого поверху гаражу, де він мешкав із сім`єю.

Дослідивши всі зібрані у справі документи, колегія ставить під сумнів висновки суду про те, що капіталовкладення на перепланування та оздоблення протягом 2002-2018рр. вносились лише позивачем ОСОБА_2 . 

Так, договір купівлі-продажу від 03.11.2004р. про придбання металопластикових вікон, додаткові умови до цього договору від 03.11.2004р., договір № 41 від 11.01.2005р. про виготовлення віконних систем, договір № 68 від 30,05.2005р. про виготовлення віконних систем дійсно укладені між ОСОБА_2 як замовником та приватними підприємцями – підрядниками ( т. 1 а.с. 11-15), але жодного акут приймання-передання робіт та документу про оплату цих робіт ОСОБА_12 матеріали справи не містять.

В той же час, підтвердженням встановлення віконних систем за рахунок позивача мали бути саме квитанції або чеки про їх оплату, яких позивач не надав.

Тобто самі по собі договори, укладені позивачем, не свідчать про факт оплати замовленої продукції ним.
Решта документів: рахунок-фактура № 1212/1 від 12.12.2007р. на оплату будматеріалів; витратна накладна № К-00002398 від 12.11.2007р. про придбання буд- матеріалів; товарні чеки: МСГ-54110 від 16.11.2006р., МСГ-54112 від 16.11.2006р., МСГ-23213 від 11.10.2005р., МСГ-41636 від 13.07.2006р.; калькуляція витрат на виготовлення сходових поручнів; рукописні чернетки-розрахунки; видаткова накладна № ООО-002689 від 20.12.2007р.; видаткова накладна № МСА-009049 від 11.09.2002р.; замовлення № 827; товарний чек від 21.05.2004р.; товарний чек від 01.11.2005р. не містять відомостей щодо замовника та платника ( а.с. 16-17, 19-28), а тому не можуть доводи лише за фактом їх наявності у позивача, що ці всі витрати поніс саме він з огляду на те, що відповідач вказує, що частину належних йому документів присвоєно позивачем.

На це вказує, зокрема, той факт, що виписані на ім`я платника ОСОБА_1 повідомлення про оплату узаконення самочинних будівель та касові документи про їх оплату, позивач долучив до позовної заяви ( т. 1 а.с. 9-10), що вказує на те, що останній дійсно мав доступ до документів відповідача. 
Відтак, суд безпідставно вказував, що є іменні документи про витрати позивача на 
перепланування та оздоблення житлового приміщення у будинку ОСОБА_1 , яких, навпаки, матеріали справи зовсім не містять. А зазначення в цих документах адреси: АДРЕСА_3 також не свідчить, що ці витрати понесені позивачем, а не відповідачем чи іншими мешканцями або власниками домоволодіння.

Що стосується вкладення позивачем у ці заходи отриманих від продажу спадкового майна коштів, то суд в цій частині встановив, що з урахуванням наданого договору купівлі-продажу від 09.11.2007р. про продаж будинку, який належав матері позивача – ОСОБА_8 , та пояснень свідка ОСОБА_9 , яка зазначила, що кошти від продажу цього майна спрямовані позивачем на реконструкцію будинку по АДРЕСА_3 , суд вважав доведеним цей факт.

Між тим, висновки суду в цій частині є суперечливими. Так, посилаючись на договір від 09.11.2007р., яким продано було позивачем належну йому частку у квартирі, суд зазначає про продаж будинку матері ОСОБА_8 . Але цей договір укладено було самою ОСОБА_8 за життя 26.05.2004р.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_2 09.11.2007р. продав належну йому Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 за 10 041 грн. ( т. 1 а.с. 75).
Але доказів про спрямування коштів від продажу цієї квартири саме на перепланування та оздоблення частини будинку відповідача ним не надано, оскільки, як встановлено вище, жодного іменного документу на ім`я позивача про спрямування коштів на ці витрати ним не надано.

Договір же продажу його матір`ю ОСОБА_8 за життя квартири АДРЕСА_5 , співвласником якої вона була, не доводить, що отриману за неї частину коштів остання передала ОСОБА_2 . Принаймні, письмових доказів про ці обставини матеріали справи не містять, та такі обставини не можуть доводитись показами свідків, зокрема, зацікавлених у розгляді справи на користь позивача – його дружини ОСОБА_9 . 

Таким чином, в ході апеляційного розгляду при перевірці доводів апеляційної скарги не було здобуто жодного доказу, який би достеменно вказував на те, перепланування та оздоблення частини належної ОСОБА_1 будинку відбулось за рахунок вкладених особисто ОСОБА_2 коштів, що суд помилково вважав доведеним. 

Крім того, суд навіть не з`ясовував правову природу суми, яку експертом визначено у розмірі 356 488,68 грн. як таку, на яку відбулось збільшення ринкової вартості будинку по АДРЕСА_2 . 

Разом з тим, це має суттєве значення для вирішення справи, оскільки вона не являється фактичною сумою витрат позивача на реконструкцію зважаючи на вимоги статті 778 ЦК України. 
Так, відповідно до приписів статті 778 ЦК України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця ( ч. 1);якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення( ч. 3); якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю ( ч. 3).
Між тим, своїх витрат на поліпшення частини будинку відповідача позивач в ході розгляду справи не довів належними і допустимими доказами, якими у цій справі мають бути лише письмові докази, оскільки йдеться про суми вкладень, що не можуть підтверджувати свідки, надаючи лише узагальнюючі пояснення, як і сталося під час розгляду справи судом першої інстанції.

Та заявляючи про стягнення суми збільшення ринкової вартості будинку, позивач не зосереджувався на тому, що відшкодовується лише вартість тих поліпшень, які не можуть бути відокремлені від самого будинку. 

Також апеляційний суд зазначає, що позивач разом із своєю сім`єю із чотирьох осіб вже протягом чотирнадцяти років користується усіма перепланованими та оздобленими приміщеннями. Та на теперішній час його виселення у судовому порядку не відбулось, оскільки у позові ОСОБА_1 про його виселення судом відмолено.

Зважаючи на все вище наведене, колегія вважає необґрунтованими висновки суду про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 , та наголошує на зворотньому. Тому у відповідності до положень п.п. 2, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року у цій справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на перепланування, реконструкцію будинку та господарських будівель і споруд – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 травня 2021 року.

Головуючий:                 Маловічко С.В.

Судді:                 Гончар М.С.

                Подліянова Г.С.