ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2501/21                                                                                       Суддя першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 червня 2021 року                                                                                      м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді          - Горяйнова А.М.,
суддів          - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,
за участю секретаря          - Король Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року, яке ухвалене у порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати постанови  Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 29 січня 2021 року та про стягнення виконавчого збору від 29 січня 2021 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що виконавчий документ перебував на виконанні з 2018 року по 2021 рік. Протягом цього часу державним виконавцем вчинялися виконавчі дії і були понесені витрати. Також відповідач просив врахувати, що матеріали справи не містять доказів виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження. 
Відзив на апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від ОСОБА_1 до суду не надходив. 
Відповідач звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням старшого державного виконавця Картошкіної М.М. у відпустці в період з 07 по 18 червня 2021 року. Колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника відповідача. 
Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстав для його змін ч скасування - відсутні. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року - скасувати в частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідній частині, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України. 
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що до  Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області   від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц. Вказаним виконавчим документом передбачено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337486 грн 50  грошової компенсації. 
Постановою старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03 серпня 2018 року  було відкрито виконавче провадження № 56912726.
У подальшому постановою від 29 січня 2021 року ВП № 56912726 про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчий лист Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц було повернуто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Також постановами старшого державного виконавця від 29 січня 2021 року про стягнення виконавчого збору було стягнуто з ОСОБА_1  виконавчий збір у розмірі 33748 грн 65 коп. та від 29 січня 2021 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження визначено ОСОБА_1 розмір додаткових витрат у розмірі 1069 грн 00 коп. 
Не погоджуючись із постановам від 29 січня 2021 року про стягнення виконавчого збору та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання їх протиправними і скасування. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення суду про стягнення грошової компенсації на користь ОСОБА_2 позивачем внесено на депозит приватного нотаріуса грошові кошти у розмірі 337486 грн 50 коп., що підтверджується квитанцією від 31 березня 2016 року № 34. У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі  № 363/157/15-ц було виконане позивачем до прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 56912726.
Також суд першої інстанції зазначив, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц.
Колегія суддів не у повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).
Перевіряючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що рішення суду було виконане до відкриття виконавчого провадження, колегія суддів враховує, що виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц передбачено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337486 грн 50 коп. грошової компенсації. 
За твердженням позивача, відповідне рішення суду було виконане 31 березня 2016 року шляхом внесення в депозит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої А.Р. з метою депонування грошових коштів у сумі 337486 грн 50 коп. На підтвердження своїх доводів позивач надав копію квитанції № 34 від 31 березня 2016 року. 
Разом з тим, ОСОБА_2 звернулася до суду за отриманням виконавчого документа, а також подала до Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц вже після настання подій, з якими позивач пов`язує припинення своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 за відповідним рішенням суду.
Крім того, виконавчий документ у виконавчому провадженні № 56912726 постановою старшого державного виконавця від 29 січня 2021 року був повернутий стягувачу. Натомість питання про закінчення виконавчого провадження № 56912726 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом - не вирішувалося. 
Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що між боржником і стягувачем наявний спір щодо фактичного виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області, на підставі якого вдано виконавчий лист від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц. 
Колегія суддів враховує, що ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України встановлений спеціальний порядок визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 скористався правом на звернення до суду із заявами про визнання виконавчого листа Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року № 363/157/15-ц таким, що не підлягає виконанню. 
Ухвалами Вишгородського районного суду Київської області від 09 липня 2019 року та від 10 березня 2020 року у справі № 363/157/15-ц у задоволенні таких заяв було відмовлено з посланням на те, що факт виконання судового рішення не знайшов свого підтвердження. 
З огляду на вкладене колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те, що рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі  № 363/157/15-ц було виконане боржником до прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 56912726 є необґрунтованим.
Також у цій справі виник спір щодо застосування ч. 2 ст.  27  та ч. 3 ст. 40  Закону України «Про виконавче провадження»  при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні  в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 вказаного Закону  (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 наполягав на тому, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом та зазначав, що аналогічна правова позиція вкладена в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18. 
Перевіряючи наявність підстав для врахування правової позиції Верховного Суду щодо застосування вказаних ч. 2 ст.  27  та ч. 3 ст. 40  Закону України «Про виконавче провадження», сформованої при вирішенні зазначених позивачем справ, а також обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, колегія суддів враховує такі обставини.
Положеннями ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV було передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
З 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч. 2 ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набув чинності 28 серпня 2018 року, до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» були внесені зміни, згідно з якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, на час прийняття постанови старшого державного виконавця від 29 січня 2021 року про стягнення виконавчого збору закон, що визначає порядок примусового виконання судових рішень, передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом. І лише у період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року Закону України «Про виконавче провадження» передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута. 
Колегія суддів наголошує на тому, що у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 викладена правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» саме у редакції, що діяла в період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року.
Відтак висновки Верховного Суду, що викладені у вказаних постановах, не можуть бути враховані під час розгляду і вирішення адміністративного позову ОСОБА_1 .  
Загальний порядок визначення розміру та стягнення виконавчого збору закріпленй у ст.ст. 27, 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до ч.ч. 1-4, 6 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Правила  розподілу стягнутих з боржника грошових сум визначені у ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Положеннями ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.
Згідно з ч. 3 ст. 40 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець одночасно виносить постанову, якою визначає суму виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника. 
У разі, якщо виконавчий документ передбачає, зокрема, стягнення коштів з боржника, виконавчий збір перераховується до бюджету в міру стягнення відповідних сум та з урахуванням черговості їх розподілу.
Якщо на час повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягнуто або стягнуто не у повному обсязі, державний виконавець виносить постанову, в якій визначає суму, що належить стягнути. 
Враховуючи, що відомості про стягнення виконавчого збору в матеріалах виконавчого провадження № 56912726 відсутні, колегія суддів вважає, що постанова старшого державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 29 січня 2021 року є законною і була помилково скасована судом першої інстанції. 
Особливості фінансування витрат виконавчого провадження визначені в розділі V Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 41 вказаного Закону кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Згідно з п. 2 розділу VI Інструкції витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9 - 15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. 
У свою чергу види та розмір витрат виконавчого провадження затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5.
Вказаним наказом визначені такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення документів виконавчого провадження; пересилання документів виконавчого провадження; послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій; послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; банківські послуги при операціях з іноземною валютою; сплата судового збору; плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.
Зазначені норми права у свої сукупності вказують на те, що після винесення постанови від 29 січня 2021 року ВП № 56912726 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця виникли підстави для винесення також постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. 
Разом з тим у відповідній постанові державний виконавець повинен був зазначити види та суми витрат виконавчого провадження.
Натомість старший державний виконавець у резолютивній частині постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 29 січня 2021 року зазначила лише загальну суму додаткових витрат - 1069 грн 00 коп., а у мотивувальній частині оскаржуваної постанови обмежилася посиланням на те, що на проведення виконавчих дій були затрачені кошти.
У зв`язку з невиконанням старшим державним виконавцем вимог п. 2 розділу VI Інструкції щодо змісту постанови, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність визначення складу та розміру додаткових витрат виконавчого провадження. 
В апеляційній скарзі відповідача також відсутні обґрунтування розміру додаткових витрат виконавчого провадження, визначених постановою від 29 січня 2021 року. 
Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить із того, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів правомірності своєї постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 29 січня 2021 року. 
За таких обставин рішення суду від 28 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною і скасування такої постанови є законним і обґрунтованим. 
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 28 квітня 2021 року та є підставою для його скасування в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 29 січня 2021 року. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року - скасувати в частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.
Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, - 
 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити частково. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29 січня 2021 року про стягнення виконавчого збору № 56912726 - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в цій частині. 
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Головуючий суддя                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк           

                                                                                                    Є.В. Чаку