22-ц/804/1006/21 
                                                                                266/6216/18 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року                                                                                                             м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/6216/18
Номер провадження 22-ц/804/1006/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Попової С.А.,
      секретар – Сікора М.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»,    
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи
апеляційні скарги ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»
на рішення  Приморського  районного суду міста Маріуполя Донецької області 20 січня 2020 року, у складі судді Курбанової Н.М., повний текст рішення виготовлений 24 січня 2020 року, 
у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»
про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

            У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , Товариству з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» (далі  - ТОВ «ТРО  «Маріупольське телебачення»), уточнив вимоги,  просила визнати недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність інформацію, розповсюджену про неї ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в сюжеті «Життя під прицілом відеокамер», розміщену на веб-сайті в мережі Інтернет для перегляду необмеженого кола осіб (http:www.mariupolskoe.tv/news/- ІНФОРМАЦІЯ_3 ); зобов`язати ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» на протязі семі днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» спростувати інформацію, розповсюджену про неї, зазначив, що вона є недостовірною та в той же строк розмістити спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_3 інформації на веб-сайті, зазначив про те, що вона « ОСОБА_4 , стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям» є недостовірною інформацією. Зобов`язати ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в той же строк на веб-сайті розмістити текст резолютивної частини рішення суду. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн та понесені судові витрати.
            В мотивування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі випуску програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» ОСОБА_3 розповсюдила про неї інформацію, яка не відповідає дійсності і принижує її честь та гідність, а саме про те, що вона: «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям». Таким чином, відповідачка розповсюдила про неї недостовірну інформацію про нібито порушення нею норм діючого кримінального законодавства України, яка вочевидь порочить її гідність та честь. Такими неправомірними діями ОСОБА_3 їй спричинено морально шкоду, яку вона, з урахування способу розповсюдження в ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» для півмільйонної аудиторії міста, оцінює в 100000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

             Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області  від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформацію, яка розповсюджена про неї ОСОБА_3 в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в сюжеті «Життя під прицілом відеокамер», розташованому на веб-сайті в мережі Інтернет для перегляду необмеженого кола осіб (http:www.mariupolskoe.tv/news/- ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Зобов`язано ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» на протязі семі днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» спростувати інформацію, розповсюджену про ОСОБА_1 , зазначивши, що вона є недостовірною та в той же строк розмістити спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_3 інформації на веб-сайті «Маріупольська служба новин», зазначивши про те, що ОСОБА_1 «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям», є недостовірною інформацією. 
Зобов`язано ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» в той же строк на веб-сайті «Маріупольська служба новин» розмістити текст резолютивної частини рішення суду. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 та з ТОВ  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80грн., по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп. з кожного.

             Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена  ОСОБА_3 інформація щодо ОСОБА_1 є не оціночними судженнями, а фактичними твердженнями, зазначена інформація є недостовірною і такою, що принижує честь та гідність позивача, конкретні факти про обставини та події, які на думку ОСОБА_3 , відбувалися між нею та ОСОБА_1 , зазначенням тих фактів, що ОСОБА_1 діяла протиправно проти неї та її дітей.
             Зазначені в інтерв`ю обставини не доведені відповідачкою ОСОБА_3 , а тому позивач має право на спростування вказаної інформації та відшкодування моральної шкоди.
             Суд критично поставився  до показів свідка ОСОБА_5 , так як зазначений свідок, знаходиться у неприязних стосунках з ОСОБА_1 , не зазначила ні дату, крім місяця, ні час коли вона була свідком подій, зазначених в інтерв`ю ОСОБА_3 .
Суд, з урахуванням того,  що відповідачка до поліції за фактом погроз ОСОБА_1 заподіяти її дітям тілесні ушкодження звернулася лише в січні 2019 року, тобто після ефіру програми «Маріупольська служба новин» МТВ та подачі позовної заяви ОСОБА_1 до суду, відомості за даним фактом до ЄРДР не внесені, дії слідчого не оскаржені, приходить до висновку, що поширена відповідачкою 07 вересня 2018 року в ефірі випуску програми « ІНФОРМАЦІЯ_4 » МТВ інформація щодо позивачки є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, і такою, що принижує її честь та гідність, яку в порушення частини 3 статті  277 ЦК України, ОСОБА_3 не спростувала, а тому таку інформацію належить спростувати в порядку встановленому законом.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності та з урахуванням характеру вчинених протиправних дій відповідачкою ОСОБА_3 і способу поширення нею неправдивої інформації, а також глибину душевних страждань позивачки, характер і тривалість цих страждань та наслідки, які мали місце після поширення недостовірної інформації, дійшов висновку про задоволення вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3   моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень.
. 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
20 лютого  2020 року ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» подано через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити  нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

21 лютого 2020 року ОСОБА_3 подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій посилаючись  на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити  нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
            По справі, за наслідками розгляду апеляційних скарг,  постановою Донецького апеляційного суду від 23 квітня 2020 року апеляційні скарги ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» і ОСОБА_3 було задоволено.
            Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
            Судові витрати ОСОБА_3 у розмірі 3 700,20 грн і ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» у розмірі 3 700,20 грн, понесені у зв`язку з оскарженням судового рішення, компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

            Постановою Верховного Суду  від 27 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.
           Постанову Донецького апеляційного суду від 23 квітня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Протоколом автоматизовано розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2021 року  визначено склад колегії суддів: Ткаченко Т.Б. – головуючий суддя (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.
              Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

            Апеляційна скарга ТОВ  «ТРО «Маріупольське телебачення» мотивована тим, що позивачка, відповідно до положень статті 65 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» мала право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) у програмах та передачах  даної телерадіоорганізації незалежно  від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні, але правом на відповідь чи на спростування інформації не скористалась.
             Вимога позивачки про зобов`язання саме ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» спростувати інформацію та вказати, що вона є недостовірною а також розмістити на веб-сайті текст вступної та резолютивної частини рішення, не відповідає положенням частини 4 статті 277 ЦК України, відповідно до яких спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Вимоги позивачки базуються не на тому, що журналіст розповсюдив інформацію, яка принижує її гідність, а інша особа. 
            Суд в повному обсязі не дотримався вимог процесуального закону, що врегульовані статтею 263 ЦПК України. Судом не вмотивовано не врахування показання свідка ОСОБА_5 , які були зроблені під присягою та не були спростовані іншими доказами у справі, зокрема зі сторони позивача.
           Відповідач вважає, що  стороною позивача у справі не доведено факту недостовірності інформації, викладеної в сюжеті МТВ від 07 вересня  2018 року, а також порушення особистих немайнових  прав позивача вказаним сюжетом. Статтею 277 ЦК України передбачено, що обов`язок   довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. 
           Факт достовірності інформації поширеної в сюжеті Маріупольського телебачення  співвідповідачем ОСОБА_3 вважають доведеним останньою з урахуванням норм процесуального закону, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_5 , які безпідставно та невмотивовано відхилені судом першої інстанції. Оскільки висновки суду є помилковими, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. 
           Відповідачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилалася на те, що позивачка  не довела своїх вимог, а суд не надав належної оцінки доказам з боку відповідача відносно того, що ситуація, про яку висловилася відповідач, і яку позивач вважає такою, що принижує її честь та гідність, мала місце насправді. Так, суд не дав оцінки поясненням свідків з боку відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були очевидцями ситуації, що є предметом спору,  і взагалі не обґрунтував, чому надав перевагу поясненням свідків з боку позивача, незважаючи на те, що позивач має конфлікти з іншими сусідами в будинку через свою поведінку. Свідок з боку позивачки ОСОБА_7 також підтвердила інформацію про те, що в розмові з сусідом відповідачка ОСОБА_3   зазначала про те, що позивачка приходила до неї та погрожувала повідбивати голови її дітям. 
          Суд також не надав уваги іншим доказам відповідача – відеосюжету запису програми «Інтер», під час якої позивачка заявила про те, що бажає смерті дітям відповідачки; не врахував,  що позивачка не заперечувала того, що викладала в інтернет образливі відео стосовно відповідача  та її дітей; не дав належної оцінки долученому до справи висновку психолога про те,  ОСОБА_1 тримає в страху дітей позивачки. 
           Судом не враховано те, що позивачкою не надано суду жодних доказів погіршення стану здоров`я позивачки після випуску на телебаченні програми, зміни укладу життя позивачки, погіршення соціальних зв`язків та заподіяння моральної шкоди.                              
            Внаслідок порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки не встановлена сукупність обставин, що свідчить про наявність юридичного складу правопорушення, яка є підставою для задоволення такого  позову. Не доведений факт поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. 

Відзив на апеляційну скаргу.
             Позивачка надала відзив на апеляційні скарги, в якому просила відмовити в їх задоволенні.            
             Вказувала на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, підтримала висновки суду першої інстанції.     
             Зазначає, що з доводом апеляційної скарги ТОВ  «ТРО «Маріупольське телебачення»  про те, що інформація, розповсюджена про позивача відповідачем ОСОБА_3 є оціночною, і не містить фактичних даних, погодитися неможливо, оскільки з обставин справи вбачається, що це є інформація про конкретну подію, про що відповідачка неодноразово вказувала сама. 
             Вважає, що вона не повинна доводити факт недостовірності вказаної інформації, як вказує відповідач у скарзі, а має обов`язок довести тільки факт розповсюдження такої інформації, і факт порушення її особистих немайнових прав  внаслідок цього. Позивачка належним чином довела факт розповсюдження інформації, і скористалася своїм правом, а не виконала обов`язок, щодо надання доказів того, що інформація є недостовірною, і такі докази є достатніми (пояснення свідків і відомості з правоохоронних органів). Посилання в скарзі на те, що позивачка нібито не скористалася правом на відповідь після виходу передачі, в якій була розповсюджена неправдива інформація щодо неї, тому це вказує на безпідставність її звернення до суду, не грунтуються на законі, оскільки  вибір способу  захисту належить тільки позивачу, і був обраний у відповідності до закону. Щодо посилань у скарзі на те, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, то позивач не оспорює право журналіста розповсюджувати висловлення інших осіб, і не заявляє про цивільно-правову відповідальність ТОВ  «ТРО «Маріупольське телебачення»,  але вважає, що спростування недостовірної інформації повинно відбутися  таким же способом, як і поширення.
             Позивачка також не погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 про правдивість її слів, які є недостовірною інформацією, оскільки позивачка належно довела свої вимоги, а відповідачка, в свою чергу,  нічим не спростувала обставини, на яких ґрунтується позов. 
            Позивачка посилається на те, що вона є особою з інвалідністю, має хронічні захворювання, і моральна шкода, заподіяна відповідачкою ОСОБА_3 вплинула на неї негативно, більш того, може відобразитися на дітях позивачки. 
           Просила залишити скарги без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що  позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Над нею на  другому поверсі в квартирі АДРЕСА_2   мешкає відповідач ОСОБА_3 з сином ОСОБА_8 , 2005 року народження, та донькою ОСОБА_9 , 2010 року народження.
З роздруківки з сайту « ІНФОРМАЦІЯ_5 » «Життя під прицілом відеокамер» від 07 вересня 2018 року вбачається, що до телеканалу звернулися мешканці  будинку Приморського району. В тому числі, відповідач  ОСОБА_3 розповідала журналісту телеканалу про те, що в їхньому під`їзді з листопада минулого року ведеться відеонагляд,  при вході в під`їзд,  на першому поверсі. Відео проводиться звичайне, але коментарі в інтернеті до нього виставляються  далеко не адекватні, це нецензурна лексика  із вказівкою імен, прізвищ, адрес.  ОСОБА_10 (про позивача) приходила (на увазі – до квартири відповідача), стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала  дітям ОСОБА_3   повідбивати голови.
Заява ОСОБА_3 за фактом погроз з боку ОСОБА_1 на адресу неповнолітніх дітей заявниці зареєстрована в правоохоронних органах  тільки 23 січня 2019 року.  За 2017-2018 роки заяви і повідомлення ОСОБА_3 про вжиття заходів реагування до ОСОБА_1 , яка молотком погрожувала заподіяти тілесні ушкодження малолітнім дітям, відсутні. За 2017-2018 роки у відділі поліції зареєстровано шість звернень ОСОБА_3 щодо конфліктних ситуацій із сусідами.
Відповідно до інформації Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області від 25 січня 2019 року та інформації Приморського відділення поліції Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28 січня 2019 року заява ОСОБА_3 за фактом погроз з боку ОСОБА_1   на адресу неповнолітніх дітей відповідача зареєстрована у канцелярії Приморського відділення поліції Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області 23 січня 2019 року та внесена до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події 25 січня 2019 року за № 796. Заяви ОСОБА_3 за фактом погроз з боку ОСОБА_1   на адресу неповнолітніх дітей відповідача за 2017-2018 роки відсутні. За вказаний період часу зареєстровано шість звернень ОСОБА_3 щодо конфліктних ситуацій із сусідами.
Судом також встановлено, що згідно з висновком спеціаліста-психолога з результатів психодіагностичного обстеження сім`ї ОСОБА_3 , психолога ОСОБА_11 від 01.03.2019 року ОСОБА_3 адекватна, психічно здорова особа, яка тимчасово відчуває підвищену ситуативну тривогу та пониження стресостійкість, внаслідок переживання конфліктних ситуації, які утворені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 може адекватно вирішувати конфліктні ситуації. Її діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , через свій вік не можуть адекватно протидіяти дорослим. Дії ОСОБА_1 відносно до дітей, зйомка відео, коментарі образливі у соцмережах, погрози на їх адресу, на адресу їх матері, фотографії з нецензурними підписами, які бачать друзі та сусіди, можна розцінювати як психологічне насилля, яке є причиною стресової обстановки, в якій тривалий час мешкає сім`я ОСОБА_3 , що також призвело до травматизації дітей, і що потягнуло за собою негативні зміни в фізичному стані і в психологічній діяльності. Ситуація фактичного нападу ОСОБА_1 22.02.2019 року на ОСОБА_14 , з морально- психологічним тиском стала причиною різкого погіршення психо-фізичного стану дитини, розвитку гострого стресового розладу з вираженими невротичними реакціями.
Згідно з витягом з ЄРДР № 12019050780000104 від 11 лютого 2019 року за заявою потерпілої ОСОБА_3 внесено відомості про те, що 13 серпня 2018 року невстановлена особа, знаходячись по АДРЕСА_3 , умисно завдав фізичного болю, не спричинивши тілесні ушкодження.
Відповідно до довідок КЛПУ «Маріупольський наркологічний диспансер м.Маріуполя» № 2640 від 16 жовтня 2019 року та № 959 КНП «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_3 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.
Відповідно до листа Приморського відділення поліції ЦВП ГУНП в Донецькій області від 31 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 повідомлено, що у кримінальному провадженні №12019050780000104 від 11 лютого 2019 року, за ознаками ст.126 КК України, повідомлено про підозру нікому не було. 20 червня 2019 року вказане провадження було закрито відповідно до ст.284 КПК України.
Згідно з медичними документами ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, загального захворювання. 
Судом першої інстанції було переглянуто відеозапис програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», в якому журналіст розповів, що ОСОБА_15 придбала квартиру по АДРЕСА_3 рік тому, показаний під`їзд, його номер, номери квартир, але її життя перетворилося на пекло, оскільки сусідка знизу встановила відеокамери. ОСОБА_3 жителька буд. АДРЕСА_3 розповіла, що у листопаді 2017 року вона дізналася, що ведеться відеоспостереження при вході в під`їзд та на площадці першого поверху. ОСОБА_3 пояснила, що: «Відео звичайні, але коментарі до нього викладені в Інтернеті неадекватні, з зазначенням імен, прізвищ, адрес. ОСОБА_10 приходила до неї, дзвонила в двері, з молотком приходила, погрожувала її дітям повідбивати голови», після чого ОСОБА_3 з журналістами прийшли до квартири, ОСОБА_1 , покликали її, і при сусідах сказала, що останні її ображають.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_3 надала пояснення аналогічні доводам апеляційної скарги.
Представник відповідача  ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольске телебачення» -Пітецький В.В. в апеляційному суді надав пояснення аналогічні доводам апеляційної скарги ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольске телебачення».
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – ОСОБА_16 надали пояснення тотожні доводам, викладеним у запереченнях на апеляційні скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_3 , яка просила її апеляційну скаргу та апеляційну скаргу ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , пояснення представника відповідача ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» - Пітецького В.В., який просив апеляційні скарги задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , заперечення позивачки ОСОБА_1 та її представника – ОСОБА_16 ,  які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ,  з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Вимогу підтвердити доказами оціночні судження неможливо задовольнити. Така вимога порушує свободу висловлювання своєї думки, яка (свобода) є найважливішою частиною того права, яке забезпечується статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії, 1986 рік).
За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Разом із цим положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
З аналізу наведених положень закону слід дійти висновку про, що позивач повинен довести обставини, що оспорювана відповідачем інформація стосується безпосередньо його, а також впливає на його немайнові права та порушує ділову репутацію.
Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

            За положеннями частини 1 статті 277 ЦК України  фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
            Як роз`яснено в  пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі – Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року№ 1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
            Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
             Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
            
              В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року№ 1 роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання  поширеної інформації недостовірною, суди повинен визначити характер такої інформації    та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

З урахуванням положень статті 277 ЦК України,   роз`яснення, викладеного в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України  від 27 лютого 2009 року№ 1,  частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищевказані висловлення відповідача ОСОБА_2 стосовно позивачки є фактичним твердженням. 

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_2 в інтерв`ю телеканалу ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», є недостовірною, а конкретні факти, обставини, події, які на думку ОСОБА_3   відбувалися між нею та ОСОБА_1 , не відбувалися і не доведені.

              У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України  від 27 лютого 2009 року№ 1 роз`яснено, що обов`язок  довести,  що  поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати   докази   недостовірності  поширеної  інформації.  Позивач повинен довести факт поширення інформації  відповідачем,  а  також те,  що  внаслідок  цього  було  порушено  його особисті немайнові права. 

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як вбачається зі справи, судом за клопотанням сторін були допитані свідки. 
Згідно з статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. 

За клопотанням сторони позивачки в якості свідків були допитані ОСОБА_17 , який є чоловіком позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_18 – дочка позивачки,  і свідок ОСОБА_19 – знайома ОСОБА_1 , яка проживає в іншому місці. 
Свідок ОСОБА_17 - чоловік позивачки, суду  пояснив, що має неприязні стосунки з ОСОБА_2 . Був факт, коли його дружина – позивачка по справі – ходила  до квартири ОСОБА_20 , попросила  припинити шум, що її непокоїв. Позивачка ніколи відповідачці та її дітям не погрожувала.  Але після цього  ОСОБА_2 з`явилася з журналістами з ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», зняла відео, в якому оговорила позивачку. 
Свідок ОСОБА_18   – донька позивачки,  пояснила, що  з ОСОБА_21 ніяких стосунків не має, але їй відомо, що позивачка робила зауваження відповідачці у зв`язку із недостойною поведінкою.  Свідок чула, як ОСОБА_3 у грудні 2017 році розповідала сусіду, що нібито її мати приходила до неї та погрожувала з молотком, але такого ніколи не було. Був факт, коли позивачка ходила до  ОСОБА_3 ,  нічого в руках не маючи, зробила зауваження та повернулася, бо двері їй не відчинили.  Але відповідачка в телесюжеті оговорила її матір. 
Свідок ОСОБА_19 пояснювала суду, що була колишньою сусідкою ОСОБА_1 , підтримує знайомство. 08 вересня 2018 року з телефонної розмови з  позивачкою  дізналася, що стан здоров`я останньої значно погіршився у зв`язку із передачею на ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення», де її оговорили сусіди. 

Отже, як вбачається з пояснень даних свідків, ніхто з них не був очевидцем конфлікту між сторонами, про який розповідала відповідачка ОСОБА_2 в інтерв`ю телеканалу ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» 07 вересня 2018 року.

Частиною 2 статті 90 ЦПК України  встановлено, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Пояснення свідків з боку ОСОБА_1 ґрунтуються на повідомленнях ОСОБА_1 , всі ці свідки не були очевидцями подій, про які розповідала ОСОБА_2 або ОСОБА_1 . Більш того, свідок ОСОБА_18 підтверджує, що чула про такі події, а саме, про те, що був конфлікт між сторонами, про який відповідачка розказувала журналісту,  розповідала ОСОБА_3 іншій особі.  Але позивачка не заявляла клопотання про її допит як свідка.

Разом з тим, згідно з матеріалами справи,  свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою  ОСОБА_3 , мешкає поряд на другому поверсі.  З позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 в неї нормальні сусідські стосунки. Десь наприкінці літа чи спочатку осені вона чула крики та через «глазок» в дверях побачила, що позивачка стоїть з молотком, штовхає ОСОБА_3 і намагається зайти в квартиру ОСОБА_3 . Позивач кричала, що повідбиває голови дітям ОСОБА_3 . Свідок не втручалася в конфлікт, підтвердила, що конфлікти між сторонами бувають.   
Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснила, що днем влітку 2018 року. вона була в гостях у ОСОБА_3 , коли до неї хтось прийшов. Свідок не бачила, хто приходив до відповідача, але почула крики її сусідки ОСОБА_1 ,  яка грубо кричала на ОСОБА_3   «Закрий свій рот, рота своїм дітям, угомони своїх дітей, інакше я відправлю їх на той світ». ОСОБА_3 прийшла вся в сльозах. Свідок чула, що позивач  обіцяла пробити молотком голови дітям. 
Вказані свідки не є родичами відповідача, на відміну  від свідків з боку ОСОБА_1 , їх заінтересованість у результатах справи не встановлена. 

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції критично оцінив покази свідка ОСОБА_5 , пославшись на неприязні стосунки між нею та позивачкою, зазначив  про те, що свідок не вказала ані дату, ані час подій, про які показала в суді. При цьому суд не зазначив, чим підтверджується факт неприязних відносин свідка з позивачкою, враховуючи, що свідок на це не посилалася. Неможливо також погодитися із аргументацією суду при неприйнятті свідчень ОСОБА_5 у зв`язку із тим, що свідок точно не зазначила час подій. З пояснень свідка вбачається, що вона вказувала про приблизний час конфлікту між сторонами, коли ОСОБА_1 викрикувала погрози відповідачу – наприкінці літа або спочатку осені, і дала пояснення щодо подій, які описала як очевидець,   незважаючи на те, що точно не пам`ятала дату подій. 
При цьому, поясненням свідка ОСОБА_22 суд взагалі не надав оцінки, незважаючи на те, що за положеннями частини 3 статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Під час допиту в судовому засіданні свідки приведені до присяги. 

Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону суд ніяк не мотивував відхилення свідчень ОСОБА_22 , не належно аргументував критику свідчень ОСОБА_5 ; ніяк не оцінив  висновок спеціаліста-психолога ОСОБА_11 з результатів психодіагностичного обстеження сім`ї ОСОБА_3   від 01 березня 2019 року, з якого також вбачається, що відповідачка  інформувала психолога про те, що позивач поводиться негативно щодо відповідача, проявляє певну агресію.

Згідно частини 1, 2 статті 89  ЦПК України пояснення свідків, як і інші докази, оцінюються судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Враховуючи положення  процесуального закону щодо  обґрунтованості судового рішення, яка включає  оцінку доказів  на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо недостовірності інформації, поширеної ОСОБА_2 , і вважає, що остання спростувала позовні вимоги наданими доказами. 
Ті обставини, що відповідач  до поліції за фактом погроз ОСОБА_1 заподіяти її дітям тілесні ушкодження звернулася лише в січні 2019 року, тобто після ефіру програми «Маріупольська служба новин» МТВ та подачі позовної заяви ОСОБА_1 до суду, і що відомості за даним фактом до ЄРДР не внесені, дії слідчого не оскаржені, не мають значення для справи, оскільки не спростовують обставин, на які посилається відповідачка, не нівелюють докази, надані ОСОБА_2 у підтвердження дійсності спірної інформації.

Крім того, висновок суду про те, що в порушення частини 3 статті 277 ЦК України, ОСОБА_3 не довела протилежного, що поширена нею негативна  інформація є недостовірною, не ґрунтується на законі, оскільки третю частину статті 277 ЦК України виключено на підставі Закону України № 1170-VII від 27 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів не може погодитися із запереченнями позивачки, викладеними у відзиві на апеляційні скарзі,  та її представника в апеляційному суді про те, що позивачка не повинна доводити  недостовірність негативної інформації щодо неї, а має обов`язок довести тільки факт поширення такої інформації, і факт порушення її особистих  немайнових прав внаслідок таких дій. 
Так,  як зазначалось вище, а саме в пункті 18 постанови  Пленуму Верховного Суду України  від 27 лютого 2009 року  №1  дійсно роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10  ЦПК  обов`язок  довести,  що  поширена інформація є  достовірною,  покладається на відповідача, проте позивач має право  подати   докази   недостовірності  поширеної  інформації.  І також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем,  а  також  те,  що  внаслідок  цього  було  порушено  його особисті немайнові  права. 

            Зі справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 спростувала твердження позивачки  ОСОБА_1 щодо недостовірності негативної інформації, що є предметом позову. 

            Враховуючи наведене,  в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки позивачка не довела  сукупності усіх обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення, наявність якого могла би бути підставою для задоволення позову про визнання недостовірною, і такою, що принижує її честь та гідність інформацію, розповсюджену про неї ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в сюжеті «Життя під прицілом відеокамер», оскільки не довела, що  негативна інформація стосовно неї, поширена відповідачкою ОСОБА_2 , є недостовірною. 
            Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги про спростування ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення»  інформації розповсюдженої про неї, зазначив, що вона є недостовірною, про розміщення спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_3 інформації на веб-сайті,  та зобов`язання ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» розмістити на веб-сайті текст резолютивної частини рішення суду, а також про відшкодування  моральної шкоди, оскільки вони є похідними від основних вимог про захист честі та гідності.   

Колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судового збору
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи  справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів  справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги сплатила 1057,21 грн та 2643 грн. (т.1 а.с. 231, т.2 а.с.12), а Товариство  з обмеженою відповідальністю «ТРО «Маріупольське телебачення» - 2642,99 грн та 1057,21 грн (т.1 а.с. 224, т.2 а.с. 8). 
Позивачка ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково (т.1 а.с. 139).
На підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, тому позивачка звільнена від сплати судового збору.
Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» підлягають задоволенню, а рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року – скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»  задовольнити.  
Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області  від 20 січня 2020 року скасувати повністю і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди відмовити.
Судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, понесені  ОСОБА_2 та  Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України,  ОСОБА_2 в сумі 3700 гривень 20 копійок, Товариству з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в сумі 3700 гривень 20 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 18  червня 2021 року.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

                                                                                                                                 С.А.Зайцева

                                                                                                                                 С.А.Попова