ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/15088/20 пров. № А/857/3223/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді -                                       Носа С. П.,
суддів -                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області   на рішення  Волинського    окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 140/15088/20 (головуючий суддя Костюкевич С. Ф., м. Луцьк) за позовом  Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Груп Україна" про визнання договору недійсним,-
                                                      ВСТАНОВИВ:
19 жовтня   2020  року  Волинським   окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Груп Україна" про визнання недійсною угоди між товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньтабак" та товариством з обмеженою відповідальністю "Іст Груп Україна" від 01.03.2019 № 01/03-19Т.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що єдиною метою укладення Договору від 01.03.2019 № 01/03-19Т є надання податкової вигоди третім особам для ухилення від сплати ПДВ, у зв`язку з тим, що ГУ ДПС у Волинській області вважає, що господарські операції з постачання тютюнових виробів фактично не відбувалися, оскільки наявність залишків тютюнових виробів не підтверджено. В результаті того, що господарська операція фактично не відбулась, то первинні документи (зокрема податкові накладні, договори) складені ТОВ "Волиньтабак" на підтвердження таких операцій не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення операції. 
Рішенням Волинського   окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем  - Головним управлінням ДПС у Волинській області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що  підставою звернення стала наявність обставин та достатньої отриманої інформації про здійснення господарської операції шляхом укладення договору, який не спрямований на настання наслідків, що свідчить про відсутність реального характеру відповідних операцій. Так, договором передбачено здійснення попередньої оплати за товар, не передбачено місця поставки та зберігання товару. При здійсненні аналізу фінансово-господарської діяльності ТОВ "Волиньтабак" встановлено участь платника у схемах формування сумнівного податкового кредиту. Отже, встановлено наявність мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання договору недійсним.
16 березня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, поданий ТзОВ «Волиньтабак», у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Висловлено прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року в задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Волинській області про розгляд справи у відкритому судовому засіданні в справі № 140/15088/20 відмовлено.
29 березня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом зареєстровано клопотання Головного управління ДПС у Волинській області про витребування доказів, та виклик як свідків генерального директора ТзОВ «Волиньтабак» ОСОБА_1 та ТзОВ «Іст Груп Україна» ОСОБА_2 .
Також 31 березня 2021 року судом отримано клопотання Головного управління ДПС у Волинській області про витребування доказів та призначення технічної експертизи відносно встановлення дат виготовлення первинних документів, що підтверджують укладення та виконання договору поставки  тютюнових виробів від 01 березня 2019 року № 01/03-19Т.
Розглянувши обидва клопотання, колегія суддів вважає, що в задоволенні таких слід відмовити, оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази щодо обставин справи, а апелянтом не доведено в чому полягає необхідність для повного та об`єктивного вирішення справи як виклик свідків, призначення експертизи, так і витребування інших доказів. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що 01 березня 2019 року між ТзОВ "Волиньтабак" (постачальник) та ТзОВ "Іст Груп Україна" (покупець) було укладено Договір поставки за № 01/03-19Т (далі - Договір). 
Підставою для звернення до суду контролюючого органу, став лист Офісу Генерального прокурора, в якому доручено ДПС України розглянути питання щодо зупинення, за наявності підстав, реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, в тому числі, ТзОВ "Волиньтабак".
За змістом п.20.1 ст.20 ПК України контролюючому органу, серед іншого, надається право: для здійснення функцій, визначених законом, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (пп.20.1.4.); у разі виявлення порушення вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, надсилати платникам податків письмові запити щодо надання засвідчених належним чином копій документів (пп.20.1.14.); визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків (20.1.18.); застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України (20.1.19.).
Згідно з підпунктом 20.1.30 пунктом 20.1. статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Правовою підставою позову контролюючим органом вказано статтю 215 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - Постанова Пленуму) зазначено, що нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 ).
Для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.
Згідно п. 18 Постанови Пленуму №9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України (254к/96-ВР); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК (435-15) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Як встановлено ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. 
Згідно із ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. 
Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.
Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.
Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 208 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту). 
Доводячи, що правочин між ТзОВ "Волиньтабак" та ТзОВ "Іст Груп Україна" спрямований на створення штучних підстав для незаконного отримання ТзОВ "Волиньтабак" права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань, позивач посилається на участь платника у схемах формування сумнівного податково кредиту, а саме: реалізацію тютюнових виробів в адресу суб`єктів господарювання, у яких в наступних ланцюгах постачання відбувається підміна номенклатури товарів.
Як встановлено п. 44.1. ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У відповідності до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Встановлено, що відповідно до п.1.1, 1.2, 1.3., 4.1.1 Договору ТзОВ "Волиньтабак" зобов`язується в порядку та на умовах, визначених даним Договором поставляти та передавати у власність ТзОВ "Іст Груп Україна" тютюнові вироби, далі за текстом "Товар", а ТзОВ "Іст Груп Україна" зобов`язується приймати і оплачувати Товар згідно накладних, що є невід`ємною частиною даного Договору.
На виконання умов вищевказаного Договору укладеного між ТзОВ "Волиньтабак" та ТзОВ "Іст Груп Україна", в період з квітня по серпень 2020 року ТзОВ "Волиньтабак" здійснило поставку Товару на суму 659   991 500 грн. згідно видаткових накладних, копії яких додані відповідачем 1 до відзиву (том 1 а.с. 58-252, том 2 а.с. 1, 20-217, том 3 а.с. 10-181).
У подальшому, ТзОВ "Волиньтабак" виписано на користь ТзОВ "Іст Груп Україна" податкові накладні, що вбачається з додатку №1 до відзиву на позовну заяву (том 1 а.с.45-49).
Відповідно до п.4.4. постачання здійснюється самовивозом транспортом Покупця або іншої особи, призначеної Покупцем для отримання товару (вантажоодержувача), або перевізника, призначеного для цього Покупцем чи вантажоодержувачем.
На виконання умов Договору перевізником було оформлено товаро-транспорті накладні, копії яких додані відповідачем 1 до відзиву (том 2 а.с. 3-19, 39-41, 217-250, том 3 а.с. 1-9, 182-219).
Вказані вище первинні документи в повному обсязі відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Таким чином, наявні первинні документи підтверджують реальність господарських операцій між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, а саме: придбання товарів та транспортування вказаного товару.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що в діях ТзОВ "Волиньтабак" та ТзОВ "Іст Груп Україна", відсутній умисел під час укладення договору без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об`єкту оподаткування або несплати податків.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що виключно належними і допустимими доказами має бути підтверджено і факт вчинення правочину, який оспорюється у даній справі.
Однак, належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення контролюючим органом заходів податковго контролю безпосередньо щодо ТзОВ "Волиньтабак" та ТзОВ "Іст Груп Україна", з відображенням та закріпленням результатів їх проведення у відповідному джерелі, та факт вчинення оспорюваного правочину, позивач не надав. Наведене свідчить про те, що передбачених законом заходів податкового контролю безпосередньо щодо ТзОВ "Волиньтабак", ТзОВ "Іст Груп Україна" Головне управління не здійснювало.
Як вбачається з аналізу повноважень контролюючого органу, наданих йому чинним законодавством, Головне управління ДФС у Волинській області має достатні адміністративні можливості для здійснення визначених йому законом завдань та функцій податкового контролю, зокрема щодо виявлення фактів вчинення платниками податків податкових правопорушень та отримання від платників податків засвідчених належним чином копій документів, що стосуються фактів виявлених порушень вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, своїми повноваженнями з метою, якою вони надані законом, перед зверненням до суду з даним позовом позивач не скористався.
Таким чином, суд приходить до висновку, що за наявності права звернення контролюючого органу із заявленим позовом, підстави такого звернення у межах спірних правовідносин відсутні.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності умислу на укладення Договору від 01.03.2019 № 01/03-19Т без наміру виникнення наслідків, які передбачені даним Договором, а тому в задоволенні позову вірно відмовлено. 
Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   Головного управління ДПС у Волинській області   - залишити без задоволення, а рішення  Волинського   окружного адміністративного суду від  28 грудня   2020 року у справі № 140/15088 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук