Постанова 
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 295/1667/19-ц
 
провадження № 61-1201св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт-Селлінг», 
третя особа - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Каримова Нелля Сабіровна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»                    та приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Каримової Неллі Сабіровни  на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня 2019 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду                   з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг», третя      особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Н. С., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Богунського районного суду  м. Житомира від 03 серпня 2012 року звернуто стягнення                         на іпотечне майно, а саме: належну їм квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу                ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від їх імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем.
05 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири та здійснено державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно                              за покупцем.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що зазначений договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам статей 33, 36 Закону України «Про іпотеку», оскільки у цьому випадку одночасно застосовано в якості підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду                      та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Крім того, спірний договір укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» не від імені власників іпотечного майна, як це передбачено рішенням суду, а від імені банку.
Також позивачі зазначали, що реалізація іпотечного майна відбулась під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Ураховуючи зазначене та заяву про зміну предмета позову, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 05 липня 2016 року між                              ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» й посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу                       Каримовою Н. С., а також скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ТОВ «Естейт Селлінг».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня                  2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна б/н,                   а саме: квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н. С., номер                 в реєстрі 1978, з моменту його укладення.
Скасовано державну реєстрацію права власності: запис про право власності № 15255593, вчинений 05 липня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н. С. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30327115 від 05 липня 2016 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Естейт Селлінг».
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зважаючи                            на наявність заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 серпня 2012 року у справі № 2-186/2012, яке набрало законної сили 31 січня 2013 року, укладення спірного договору купівлі-продажу квартири на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя суперечить нормам, викладених у статтях 33, 36 Закону України «Про іпотеку».
Разом із тим, ураховуючи те, що на час укладення спірного договору діяв мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, передана в іпотеку квартира                                  не перевищувала 140,0 кв. м, позивачі використовували її як місце постійного проживання та не мали іншого нерухомого житлового майна, а також примусове стягнення відбулося без згоди власників,                          що безпосередньо порушує права та законні інтереси позивачів                       як іпотекодавців, суд першої інстанції вважав, що звернення стягнення на квартиру позивачів не підлягало виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», отже при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири відповідачі діяли всупереч цьому Закону.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С. залишено без задоволення. Рішення Богунського районного суду м. Житомира               від 23 липня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності                     та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Суд першої інстанції правильно вважав,                що відчуження належної позивачам квартири не узгоджується                         із положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки на час укладення спірного договору діяв мораторій                на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів                    в іноземній валюті, передана квартира в іпотеку не перевищувала               140,0 кв. м, позивачі використовували її як місце постійного проживання та не мали іншого нерухомого житлового майна.
При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що та обставина,                               що відчуження банком іпотечного майна відбулось без згоди власників під час зазначеного Закону, є самостійною та достатньою підставою для задоволення позовних вимог, а тому посилання на застосування іпотекодержателем одночасно декількох способів звернення стягнення                на іпотечне майно, а також реалізацію цього майна у спосіб,                                    не передбачений рішенням суду, у цьому випадку не мають правового значення для вирішення спору.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,                          АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій                 й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу                  Каримова Н. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій                         й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Касаційні скарги мотивовані тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, тому банк набув права звернення стягнення                 на предмет іпотеки, що підтверджено судовим рішенням, яким звернуто стягнення на спірне майно.
Судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили ще у 2012 році, а Закон України «Про мораторій                        на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року, тому, на думку АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Каримової Н. С., його норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки закон не має зворотної дії.
Разом із тим АТ КБ «ПриватБанк» та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Н. С. зазначають, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна, проте у цьому випадку стягнення на предмет іпотеки було звернуто у тому числі                    і у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.
Крім того, приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу  Каримова Н. С. вважає, що спірний договір за своїм змістом у повній мірі відповідає нормам чинного законодавства, оскільки при його посвідченні були дотримані всі правила вчинення нотаріальних дій.               За відсутності порушення вимог статті 203 ЦК України, на її думку, немає жодних підстав для застосування до правочину положень статті 215 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року поновлено приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Каримовій Н. С. строк на касаційне оскарження рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня 2019 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року. Відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами АТ КБ «ПриватБанк»  та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С. та витребувано матеріали цивільної справи                       № 295/1667/19-ц із Богунського районного суду м. Житомира.
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу                                 № 295/1667/19-ц призначено до розгляду.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційні скарги
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшли відзиви представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на касаційні скарги у яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними                                     та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира                        від 03 серпня 2012 року у справі № 2-186/2012 позов                                        ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2007 року № МК 106-07 у розмірі 49 657,25 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки                   ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 та                             ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Встановлено початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 303 000,00 грн (а. с. 11-17, т. 1).
05 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого                        ТОВ «Естейт Селлінг» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,94 кв. м (а. с. 18-23, т. 1).
Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н. С. 05 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 1978.
Цього ж дня право власності на спірну квартиру було зареєстроване                у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 липня              2016 року № 30327115, номер запису про право власності - 15255593.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовували передану в іпотеку квартиру як місце постійного проживання, що підтверджується паспортом ОСОБА_1 , який містить відмітку про зареєстроване в цій квартирі її місце проживання, типовим договором від 20 червня                   2008 року № 2517956 про надання послуг електрозв`язку, договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 07 квітня 2010 року, договором про користування електричною енергією від 18 березня 2014 року № 6-302/95, довідкою ЖК. Підтвердженням фактичного проживання ОСОБА_2 є свідоцтво фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яке видане 07 червня                   2000 року. Підтвердженням проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_1               є повідомлення ЖБК № 2 по сплаті квартплати за жовтень 2014 року, квітень 2015 року, жовтень 2016 року, листопад 2018 року, а також довідки ЖБК від 18 січня 2019 року № 2 та № 126, що підписані Головою правління ЖБК № 2 та паспортистом, яка видана ОСОБА_1 , 1937 року народження, та свідчить про те, що її син, ОСОБА_2 проживав                       в іпотечній квартирі з 2005 року, що підтверджувалося показами свідків (сусідів). При цьому інше нерухоме житлове майно у власності                    ОСОБА_2 відсутнє, що стверджується інформаційною довідкою                    з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня             2019 року № 153457896.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                   у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України                       від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено,                          що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції                 до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С.                         не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише                     в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені  в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк                     або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,                            що обумовлені ним.
Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги                             за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій                       на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно                                     із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає             як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті,                  та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується                    як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна)                не перевищує 140,0 кв. м для квартири та 250,0 кв. м для житлового будинку.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається                             як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої                      статті 263 ЦК України).
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання,                                а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором,                  а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).
Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені                до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється                                 до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій                            на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те,                   що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що на час укладення спірного договору діяв мораторій на стягнення майна громадян, наданого                      як забезпечення кредитів в іноземній валюті, передана квартира                       в іпотеку не перевищувала 140,0 кв. м, позивачі використовували                   її як місце постійного проживання та не мали іншого нерухомого житлового майна, дійшов правильного висновку про те, що відчуження належної позивачам квартири не узгоджується із положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що в свою чергу,                         є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним згідно із частиною першою статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Посилання касаційних скарг на те, що судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, набрало законної сили ще у 2012 році,               а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року, тому його норми не можуть бути застосовані                      до спірних правовідносин є безпідставними, оскільки мораторій                               є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, а рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Зокрема у рахунок звернення стягнення спірна квартира відчуженню за договором купівлі-продажу не підлягала.
Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С., що судами                         не встановлено, яка визначена статтею 203 ЦК України підстава слугувала для визнання договору недійсним, оскільки договір                  купівлі-продажу не відповідав вимогам частини першої статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Інші доводи касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С. не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                    у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої                             та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК Україниу редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК Україниу редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування законузабезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед закономта правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили                      в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Неллі Сабіровни залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 липня                    2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту               її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                        Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                   О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович